ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року
м. Київ

справа № 639/2634/20
провадження № 61-4531св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивачка за первісним позовом (відповідачка за зустрічним) - ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) - ОСОБА_2 ,
третя особа - державний нотаріус Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Теленкова І. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у складі колегії суддів Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:
встановити порядок користування житловим будинком з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 
виділити їй у користування житлові кімнати: літ. 1-6 площею 17,7 кв. м, літ. 1-7 площею 8,2 кв. м; надвірні будівлі вбиральня літ. «О», льох літ. «В», гараж літ. «Е», оглядова яма літ. «е»; 
виділити в користування ОСОБА_2 : житлові кімнати літ 1-4 площею 10,1 кв. м, 1-5 площею 16,2 кв. м; надвірні будівлі льох літ. «К»; 
у спільному користуванні співвласників залишити в будинку веранду літ. 1-1 площею 13,1 кв. м, кухню літ. 1-2 площею 8,9 кв. м, коридор літ. 1-3 площею 4,5 кв. м, ванну літ. 1-8 площею 8,9 кв. м, вбиральню літ. 1-9 площею 1,3 кв. м, коридор літ. 1-10 площею 2,9 кв. м; надвірні будівлі - навіс літ. «М», літній душ літ. «Л», яму вигрібну № 4, огорожу № 1, 2, 3, вимощення № 1; 
зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим будинком з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення до будинку, а саме в житлові приміщення літ. 1-6 площею 17,7 кв. м, літ. 1-7 площею 8,2 кв. м та передачі позивачці ключів від будинку.

Позов обґрунтовано тим, що її чоловік ОСОБА_3 , 1949 року народження, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 липня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори за реєстровим № 1049, ОСОБА_1 належить 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . У свідоцтві про право на спадщину за заповітом зазначено, що на земельній ділянці розташований житловий будинок з прибудовами літ. «Ж-1», цегла, загальною площею 91,8 кв. м, житловою площею 52,2 кв. м з господарськими будівлями та спорудами: гараж літ. «Е», оглядова яма літ. «е», вбиральня літ. «О», льох літ. «В», «К» , навіс літ. «М». літній душ літ. «Л», яма вигрібна № 4, огорожа № 1, 2, 3, вимощення № 1. 

Право власності у її чоловіка виникло на підставі дублікату свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м. Харкова 02 березня 1988 року, дублікат якого виданий виконавчий комітетом Жовтневої районної ради у м. Харкові 13 червня 2008 року. Підставою для видачі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок стало рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 травня 1989 року, згідно з яким розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку розділу спільного майна. 

ОСОБА_4 була першою дружиною її чоловіка ОСОБА_3 . Відповідач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 від першого шлюбу. За наявними даними ОСОБА_4 померла, на час смерті вона мешкала на АДРЕСА_1 . Таким чином, ОСОБА_2 фактично прийняв спадщину після смерті матері. 

На думку позивачки, відповідачу ОСОБА_2 відомо, що ОСОБА_3 помер, а вона прийняла спадщину після його смерті. Однак ОСОБА_2 перешкоджає їй увійти до будинковолодіння та користуватися ним, у зв`язку з чим ОСОБА_1 зверталась до органів поліції з питання усунення перешкод у користуванні частиною будинковолодіння, яка їй належить на праві власності.

Під час оформлення права власності в порядку спадкування за заповітом був виготовлений технічний паспорт станом на 04 червня 2019 року, з якого вбачається, що відповідачем здійснено часткове перепланування житлових приміщень, щоб житловими приміщеннями могли користуватися два співвласника. Житловий будинок складається з таких приміщень: веранда літ 1-1 площею 13,1 кв. м, кухня літ 1-2 площею 8,9 кв. м, коридор літ. 1-3 площею 4,5 кв. м, житлова літ 1-4 площею 10,1 кв. м, житлова 1-5 площею 16,2 кв. м, житлова літ. 1-6 площею 17,7 кв. м, житлова 1-7 площею 8,2 кв. м, ванна літ. 1-8 площею 8,9 кв. м, вбиральня літ. 1-9 площею 1,3 кв. м, коридор літ. 1-10 площею 2,9 кв. м, а також із господарських будівель та споруд: гараж літ. «Е», оглядова яма літ. «е», вбиральня літ. «О», льох літ. «В», «К» , навіс літ. «М», літній душ літ. «Л», яма вигрібна № 4, огорожа № 1, 2, 3, вимощення № 1. Позивачка вважала, що встановлення порядку користування будинковолодінням не порушить прав його іншого співвласника та повною мірою захистить її право на користування своєю власністю.

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа - державний нотаріус Другої Харківської міської нотаріальної контори Теленкова І. В., про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що спірне будинковолодіння належало на праві спільної власності в рівних частках по 1/2 частині його матері ОСОБА_4 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 травня 1989 року та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02 березня 1988 року ЖЕО Жовтневого району м. Харкова. 

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 

З 1975 року ОСОБА_2 мешкає у будинковолодінні та зареєстрований у ньому, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 травня 1989 року. 

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 покинув будинковолодіння та більше в ньому не мешкав, будинковолодінням не цікавився, а тому ОСОБА_2 разом із ОСОБА_4 з цього часу фактично самостійно підтримували будинок у належному стані, проводили ремонті роботи, здійснювали за ним догляд, сплачували всі поточні платежі. Так, з метою покращення житлових умов була зроблена у 1992 році прибудова до житлового будинку «ж4» площею 10,4 кв. м, а саме санвузол та ванна кімната, у зв`язку з чим будинок був підключений до мережі водопостачання, отримані технічні умови та проведено нову лінію електромережі, збудовано зливну яму «м4» та ганок «ж3», отримані технічні умови та будинок приєднано до мережі газопостачання. Замість старого дерев`яного паркану, дерев`яних воріт та дерев`яної вбиральні «Д», які за строком давності згнили, ними самостійно за особисті кошти у 1992 році збудовані нові огорожа «м» та «м2», встановлені металеві ворота «м3», побудована вбиральня «О». Крім цього, за особисті кошти у 1992 році побудовані літній душ «Л» та навіс «М», забетоновані в`їзд, автомобільний і пішохідні майданчики в середині домоволодіння та реконструйовано без зміни габаритів та цільового призначення нежитлове приміщення веранду «ж2». 

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 червня 2006 року (справа № 2-0-134/06) за ОСОБА_4 визнано право власності на самовільно побудовані у 1992 році прибудови до будинку, господарські будівлі та споруди, але ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2007 року зазначене рішення суду скасовано. ОСОБА_1 про всі ці обставини було достеменно відомо, оскільки вона на підставі довіреності представляла інтереси ОСОБА_3 , брала участь та була присутня у судовому засіданні.

У справі № 639/2451/14-ц рішенням суду у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл житлового будинку з надвірними будівлями в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою було відмовлено. При цьому Апеляційний суд Харківської області в ухвалі від 18 серпня 2016 року відмову в позові обґрунтовував тим, що приміщення будинку АДРЕСА_1 , а саме літ. «ж4», «ж2», літ. «ж3», літ. «О», літ; «М», літ. «м2», літ. «м3», літ. «м4» є об`єктами самочинного будівництва. За життя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначені прибудови до будинку, господарські будівлі та споруди узаконені не були і неодноразово були предметом спору. 

Після смерті матері ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, про що ним був отриманий витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 16 травня 2017 року № 47736084. Під час оформлення спадкового майна ним 06 серпня 2019 року отримано технічний паспорт на спірне будинковолодіння та довідку від 21 серпня 2019 року № 2019/83, відповідно яких у будинковолодінні наявні самовільні прибудови. Отже, ОСОБА_3 за життя не набув права власності на приміщення будинку АДРЕСА_1 , а саме літ. «ж4», «ж2», літ. «ж3», літ. «О», літ. «М», літ. «м2», літ. «м3», літ. «м4», які є об`єктами самочинного будівництва, а судове рішення, яким вони були узаконені, скасоване. 

ОСОБА_2 вважав, що ОСОБА_1 навмисно приховала від КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» та державного нотаріуса Другої Харківської міської нотаріальної контори Теленкової І. В. відомості про скасування 28 лютого 2007 року Апеляційним судом Харківської області рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 червня 2006 року (справа № 2-0-134/06), внаслідок чого нею отримане 06 липня 2019 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий № 1-49, яке всупереч встановленому законом порядку фактично узаконює самовільні споруди та визнає за померлим ОСОБА_3 право власності на частку приміщень будинку АДРЕСА_1 , а саме літ. «ж4», «ж2», літ. «ж3», літ. «О», літ. «М», літ. «м2», літ. «м3», літ. «м4», які є об`єктами самочинного будівництва.

У зв`язку з викладеним ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 06 липня 2019 року державним нотаріусом Другої Харківської міської нотаріальної контори Теленковою І. В., реєстровий № 1-49 та відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Жовтневий районний суд м. Харкова рішенням від 08 серпня 2023 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовив. Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив та визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_1 06 липня 2019 року..

Задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом та відмовляючи у первісному позові, суд першої інстанції керувався тим, що на підставі досліджених доказів встановлено, що:
за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом;
у цьому свідоцтві при зазначенні спадкового майна вказано, що житловий будинок з прибудовами літ. «Ж-1», має загальну площу 91,8 кв. м, житлову площу 52,2 кв. м, що не відповідає технічній документації. Крім того, свідоцтво містить перелік господарських будівель та споруд, які є самочинними прибудовами, що суперечить закону та в свою чергу підтверджується рішеннями суду, які набрали законної сили;
нотаріусом як державним реєстратором зазначений інший розмір житлового будинку літ «Ж-1» - загальна площа 93,5 кв. м, житлова площа 56,3 кв. м. 

З урахуванням того, що учасниками справи не оспорюється той факт, що ОСОБА_1 мала право на спадкування, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, оскільки викладені в ньому відомості щодо складу спадкового майна та його розмірів не відповідають технічній документації і законним підставам для реєстрації такого майна як об`єкта нерухомості. При цьому вимога від спадкоємців про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину до суду першої інстанції не заявлена і відповідно не може бути розглянута в межах цієї справи. 

За таких обставин суд виснував, що не підлягає задоволенню і первісний позов ОСОБА_1 у зв`язку з його недоведеністю. Фактично на час розгляду справи в обґрунтування позовних вимог як основний правовстановлюючий документ позивачкою надано свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірного будинку, яке визнається судом недійсним. Крім того, позивачкою не надано доказів щодо встановлення порядку користування житловим будинком з надвірними будівлями відповідно до належних часток у праві спільної часткової власності, в тому числі не надано висновку судової будівельно-технічної експертизи, від проведення та оплати якої позивачка відмовилася, при цьому суд встановив, що відповідна домовленість співвласників відсутня. 

Враховуючи визнання позивачкою тих обставин, що вона не проживала у спірному будинку та не має такого наміру і надалі, суд не знайшов підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про її вселення в конкретні приміщення будинку, а саме в житлові приміщення літ. 1-6 площею 17,7 кв. м, літ. 1-7 пл. 8,2 кв. м, та передачі позивачці ключів від будинку за відсутності визначення певного порядку користування будинком, а також за відсутності достатніх доказів щодо створення ОСОБА_1 перешкод ОСОБА_2 користування будинковолодінням і ненадання ключів.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

Харківський апеляційний суд постановою від 20 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив. Визначив порядок користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 , таким чином: 
виділив у користування ОСОБА_1 житлові кімнати літ. 1-6 площею 17,7 кв. м, літ. 1-7 площею 8,2 кв. м; 
виділив у користування ОСОБА_2 житлові кімнати літ 1-4 площею 10,1 кв. м, 1-5 площею 16,2 кв. м;
залишив у загальному користуванні обох співвласників будинку: коридори літ. 1-3 площею 4,5 кв. м, коридор літ. 1-10 кв. м площею 2,9 кв. м, веранду літ. 1-1 площею 13,1 кв. м, кухню літ. 1-2 площею 8,9 кв. м, ванну літ. 1-8 площею 8,9 кв. м та вбиральню літ. 1-9 площею 1,3 кв. м; надвірні будівлі: льох літ. «В», гараж літ. «Е», оглядова яма літ. «е»; льох літ. «К»; літній душ літ. «Л», яму вигрібну № 4, огорожу № 1, 2, 3, вимощення № 1.

Усунув перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй частиною будинку шляхом вселення у кімнати літ. 1-6 площею 17,7 кв. м, літ. 1-7 площею 8,2 кв. м будинку АДРЕСА_1 та зобов`язав ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від будинку.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 задовольнив частково. Виключив із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_1 06 липня 2019 року державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Теленковою І. В. за реєстровим № 1-49 у спадковій справі № 204/2019, дані щодо визнання за спадкоємицею права власності на господарські будівлі та споруди, які натепер є самочинними - вбиральню літ. «О», навіс літ. «М».

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що будучи власницею 1/2 частини будинковолодіння позивачка не може користуватися належним їй майном у зв`язку із перешкодами з боку відповідача, тому права позивачки підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні належною їй частиною спірного будинку. Оскільки співвласники не можуть добровільно визначитися з порядком користування спірним будинком, суд з урахуванням часток співвласників, розміру та розташування приміщень будинку дійшов висновку про встановлення відповідного порядку користування житловим будинком з надвірними будівлями. Тому заявлені позовні вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй частиною будинку шляхом вселення у кімнати літ. 1-6 площею 17,7 кв. м, літ. 1-7 площею 8,2 кв. м спірного будинковолодіння та зобов`язання ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від будинку підлягають задоволенню.

Щодо вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом апеляційний суд вказав, що видача цього свідоцтва ОСОБА_1 не порушує права відповідача ОСОБА_2 , оскільки підстава для видачі свідоцтва про право на спадщину не скасована, не визнана недійсною, тобто ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка у встановлений законом строк прийняла спадщину, а спірне свідоцтво видане на майно, що належало спадкодавцю. Тому підстав для визнання такого свідоцтва недійсним апеляційний суд не вбачав. Суд апеляційної інстанції на підставі статті 1300 ЦК України зазначив, що до свідоцтва було помилково включено вбиральню літ. «О», навіс літ. «М», які є самочинними прибудовами, тому спірне свідоцтво підлягає зміні з виключенням із нього даних щодо права власності ОСОБА_1 на господарські будівлі та споруди, які є самочинними прибудовами, а саме: вбиральню літ. «О», навіс літ. «М», а вказані у свідоцтві самочинні побудови господарських будівель порушують права іншого співвласника ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

25 березня 2024 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся 
до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року у цій справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі підставою касаційного оскарження заявник визначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 09 лютого 2022 року у справі № 752/9104/18 (провадження № 61-3550св20), постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції помилково послався на технічний паспорт, виготовлений 04 червня 2019 року на замовлення ОСОБА_1 , водночас залишив без уваги технічний паспорт, виготовлений 06 серпня 2019 року на замовлення ОСОБА_2 , який скасовує попередній.

Апеляційний суд не врахував, що приміщення у спірному будинковолодінні, а саме літ. «ж4», літ. «ж2», літ. «ж3», літ. «О», літ. «М», літ. «м2, літ. «м3», літ. «м4» є об`єктами самочинного будівництва, не належали спадкодавцю ОСОБА_3 і відповідно не входили до спадкової маси, тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_1 , обґрунтовано визнано недійсним судом першої інстанції.
Ключовим для визначення порядку користування житловим будинком є неможливість виділу частки будинку в натурі, однак суд апеляційної інстанції не з`ясував усіх фактичних обставин справи та визначив порядок користування самочинно побудованими спорудами. 

Вселення ОСОБА_1 до спірного будинковолодіння, де зареєстровані інші особи, які є членами сім`ї ОСОБА_2 , а саме дружина ОСОБА_5 , син ОСОБА_6 , його дружина ОСОБА_7 та малолітня ОСОБА_8 , вплине на їх права та обов`язки. 

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_9 , просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. 

Провадження у суд касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 31 травня 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Протоколом від 24 березня 2026 року про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи цю справу передано колегії суддів у складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), Осіян О. М., Сакара Н. Ю. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами 

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 травня 1989 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано, визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині будинку АДРЕСА_1 в порядку поділу сумісно нажитого майна (справа № 2-643-89).

Як вбачається з інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 08 січня 2020 року будинковолодіння АДРЕСА_1 зареєстровано 23 березня 2009 року на праві приватної власності в рівних частках по 1/2 частині кожному за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 травня 1989 року.

У справі № 2-0-134-06:
рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 червня 2006 року позов ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Харкова про визнання права власності задоволено. Встановлено юридичний факт забудови житлових приміщень та визнано право власності ОСОБА_4 на приміщення літ. «ж4», площею 10,4 кв. м, веранди літ. «ж2», ганку літ. «ж3», вбиральні літ. «О», навісу літ. «М», паркану літ. « м», «м2», воріт літ. «м3», ями літ. «м4» до будинку АДРЕСА_1 ;
ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2007 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 червня 2006 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції;
ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 квітня 2007 року позовну заяву ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Харкова про визнання права власності залишено без розгляду.

У справі № 2012/2-374/11 рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 липня 2013 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва та гараж, а також відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні його зустрічного позову до ОСОБА_4 про визнання права власності на гараж.

У справі № 639/9962/13-ц рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 грудня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поновлення порушеного права, знесення самовільно побудованих будівель, визнання права власності на самовільно побудований гараж, виселення, визначення порядку користування будинком - відмовлено.

У справі № 639/2451/14-ц:
рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл житлового будинку з надвірними будівлями в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою;
ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 травня 2016 року залишено без змін. Апеляційний суд, зокрема встановив, що приміщення будинку АДРЕСА_1 , а саме літ. «ж4», «ж2», літ. «ж3», літ. «О», літ «М», літ. «м2», літ. «м3», літ «м.4», є об`єктами самочинного будівництва.

Після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , заведена спадкова справа № 11/2017 (номер у спадковому реєстрі 60650820), що підтверджується Витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі. Спадкоємцем після її смерті є ОСОБА_2 , який проживає та користується спірним будинком.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з даними витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 06 липня 2019 року після його смерті заведена спадкова справа № 204/2019 (номер у спадковому реєстрі 64086361) і проведена реєстрація видачі свідоцтва про право на спадщину П`ятою Харківською державною нотаріальною конторою, яка у зв`язку з реорганізацією приєднана до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори, спадкоємець - ОСОБА_1 .

Державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Теленковою І. В., 06 липня 2019 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1-49. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з права власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . У свідоцтві про право на спадщину за заповітом зазначено, що на земельній ділянці розташований житловий будинок з прибудовами літ. «Ж-1», цегла, загальною площею 91,8 кв. м, житловою площею 52,2 кв. м, господарські будівлі та споруди: гараж літ. «Е», оглядова яма літ. «е», вбиральня літ. «О», льох літ. «В», «К» , навіс літ. «М», літній душ літ. «Л», яма вигрібна № 4 , огорожа № 1, 2, 3, вимощення № 1. 

Право власності у ОСОБА_3 виникло на підставі дублікату свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м. Харкова 02 березня 1988 року, дублікат якого виданий виконавчим комітетом Жовтневої районної ради у м. Харкові 13 червня 2008 року.

За інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 08 січня 2020 року 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 зареєстрована на праві спільної часткової приватної власності за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 1-49, виданого 06 липня 2019 року Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою. Об`єкт нерухомого майна - житловий будинок літ. Ж-1 з надвірними будівлями.

Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, складеного ТОВ «Юридична компанія «Калина» на замовлення ОСОБА_1 , станом на 04 червня 2019 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , складається з таких приміщень: літ. «Ж-1» житловий будинок, «ж1» прибудова, «ж2» веранда, «ж3» ганок, «ж4» прибудова, літ. «Е» - гараж, «е» - оглядова яма, літ. «В», «К» льох, літ. «Л» літній душ, літ. «М» навіс, літ. «О» вбиральня, № 1, 2, 3 огорожа, № 4 вигрібна яма, № 1 - вимощення. Разом по літ. «Ж1» загальна площа становить 91,8 кв. м, житлова площа 52,2 кв. м.

Згідно з довідкою від 21 серпня 2019 року № 2019/83, виданою ТОВ «Юридична компанія «Калина» ОСОБА_2 , встановлено, що після обстеження на місці 06 серпня 2019 року та проведення комплексу робіт з`ясовано, що житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 відповідає таким характеристикам: літ. «Ж-1» житловий будинок з прибудовами, загальна площа 91,8 кв. м, житлова площа 52,2 кв. м, літ. «Е» - гараж, літ. «е» - оглядова яма, літ. «В», «К» льох, літ. «Л» літній душ, літ. «М» навіс, літ. «О» вбиральня, № 1, 2, 3 - огорожа, № 4 вигрібна яма, № 1 - вимощення. Побудовано самочинно прибудова літ. «ж4» (приміщення № 1-8, 1-9 загальною площею 10,2 кв. м), дозвільні документи на які не надано. Згідно з приміткою у зв`язку з уточненням лінійних розмірів приміщень при поточній інвентаризації та без урахування самочинно побудованого загальна площа житлового будинку з прибудовами літ. «Ж-1» становить 81,6 кв. м, житлова площа становить 52,2 кв. м.

Відповідно до копії довідки Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області від 20 лютого 2020 року від ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , 04 лютого 2020 року надійшла заява, в якій вона повідомляє, що їй на праві власності належить 1/2 будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до якої у неї немає можливості увійти, оскільки мешканці чинять їй перешкоди. Здійснювався вихід за адресою: АДРЕСА_3 уд. 21, але двері ніхто не відчинив, у зв`язку з чим встановити та опитати мешканців не виявилось можливим. Подальший розгляд матеріалу припинено.

Під час оформлення права власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_1 виготовлений технічний паспорт (станом на 04 червня 2019 року), з якого вбачається, що ОСОБА_2 частково переплановано житлові приміщення з метою користування ними двома співвласниками. Житловий будинок складається з таких приміщень: веранда літ 1-1 площею 13.1 кв. м, кухня літ 1-2 площею 8,9 кв. м, коридор літ. 1-3 площею 4,5 кв. м, житлова літ 1-4 площею 10,1 кв. м, житлова 1-5 площею 16,2 кв. м, житлова літ. 1-6 площею 17,7 кв. м, житлова 1-7 площею 8,2 кв. м, ванна літ. 1-8 площею 8,9 кв. м, вбиральня літ. 1-9 площею 1,3 кв. м, коридор літ. 1-10 кв. м площею 2,9 кв. м. Крім того, у будинку є господарські будівлі та споруди: гараж літ. «Е», оглядова яма літ. «е», вбиральня літ. «О», льох літ. «В», «К» , навіс літ. «М», літній душ літ. «Л», яма вигрібна № 4, огорожа № 1, 2, 3, вимощення № 1. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно із частинами першою-другою, четвертою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає з огляду на таке.

Спір у цій справі стосується встановлення порядку користування будинковолодінням та вселення, а також визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом

Щодо встановлення порядку користування будинковолодінням та вселення

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Суди встановили, що на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 травня 1989 року шлюб, зареєстрований 12 червня 1976 року Жовтневим відділом ЗАГС в м. Харкові між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано, визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині спірного будинку в порядку поділу сумісно нажитого майна. Рішення суду набуло законної сили.

Державним нотаріусом Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Теленковою І. В., 06 липня 2019 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 1-49. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з права власності на 1/2 (одну другу) частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. 

У свідоцтві про право на спадщину за заповітом зазначено, що на земельній ділянці розташований житловий будинок з прибудовами літ. «Ж-1», цегла, загальною площею 91,8 кв. м, житловою площею 52,2 кв. м, господарські будівлі та споруди: гараж літ. «Е», оглядова яма літ. «е», вбиральня літ. «О», льох літ. «В», «К», навіс літ. «М», літній душ літ. «Л», яма вигрібна № 4, огорожа № 1, 2, 3, вимощення № 1. Ця 1/2 частка належала спадкодавцю на підставі дублікату свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Жовтневої районної ради у м. Харкові 13 червня 2008 року. Право власності за спадкодавцем зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Харківського міського управління юстиції Харкевич І. І. 18 грудня 2015 року, номер запису про право власності: 12697842, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 815086963101 реєстрі. 

Отже, суди встановили, що право власності на 1/2 будинковолодіння за життя ОСОБА_3 виникло на підставі дублікату свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданого Виконавчим комітетом Жовтневої районної ради м. Харкова 02 березня 1988 року, дублікат якого виданий Виконавчий комітетом Жовтневої районної ради у м. Харкові 13 червня 2008 року.

З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 08 січня 2020 року вбачається, що 1/2 частина спірного будинку зареєстрована на праві спільної часткової приватної власності за ОСОБА_1 державним реєстратором Теленковою І. В. Другої Харківської міської державної нотаріальної контори на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 1-49, виданого 06 липня 2019 року. Об`єкт нерухомого майна - житловий будинок літ. Ж-1 з надвірними будівлями.

Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, складеного ТОВ «Юридична компанія «Калина» на замовлення ОСОБА_1 , станом на 04 червня 2019 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 складається з таких приміщень: літ. «Ж-1» житловий будинок, «ж1» прибудова, «ж2» веранда, «ж3» ганок, «ж4» прибудова, літ. «Е» - гараж, «е» - оглядова яма, літ. «В», «К» льох, літ. «Л» літній душ, літ. «М» навіс, літ. «О» вбиральня, № 1, 2, 3 - огорожа, № 4 вигрібна яма, № 1 - вимощення. Разом по літ. «Ж1» загальна площа будинку та господарських споруд складає 91,8 кв. м, житлова площа 52,2 кв. м.

Згідно з довідкою від 21 серпня 2019 року № 2019/83, виданою ТОВ «Юридична компанія «Калина» ОСОБА_2 , після обстеження на місці 06 серпня 2019 року та проведення комплексу робіт з`ясовано, що житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 відповідає таким характеристикам: літ. «Ж-1» житловий будинок з прибудовами, загальна площа 91,8 кв.м, житлова площа 52,2 кв. м, літ. «Е» - гараж, літ. «е» - оглядова яма, літ. «В», «К» льох, літ. «Л» літній душ, літ. «М» навіс, літ. «О» вбиральня, № 1, 2, 3 - огорожа, № 4 - вигрібна яма, № 1 - вимощення. Зазначено, що побудовано самочинно прибудова літ. «ж4» (приміщення № 1-8, 1-9 загальною площею 10,2 кв. м), дозвільні документи не надано. Згідно з приміткою у зв`язку з уточненням лінійних розмірів та без урахування самочинно побудованого загальна площа житлового будинку з прибудовами літ. «Ж-1» становить 81,6 кв. м, житлова площа становить 52,2 кв. м.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 
81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказав, що позивачка, будучи власницею 1/2 частини будинковолодіння, не може користуватися належним їй майном у зв`язку із перешкодами з боку відповідача ОСОБА_2 , тому права позивачки підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні належною їй частиною спірного будинку.

Оскільки співвласники не можуть добровільно визначитись із порядком користування спірним будинком, апеляційний суд з урахуванням часток співвласників, розміру та розташування приміщень будинку вважав необхідним встановити такий порядок користування житловим будинком з надвірними будівлями, а саме:
виділити у користування ОСОБА_1 житлові кімнати літ. 1-6 площею 17,7 кв. м, літ. 1-7 площею 8,2 кв. м;
виділити у користування ОСОБА_2 житлові кімнати літ 1-4 площею 10,1 кв. м, 1-5 площею 16,2 кв. м;
коридор літ. 1-3 площею 4,5 кв. м, коридор літ. 1-10 площею 2,9 кв. м, веранду літ. 1-1 площею 13,1 кв. м, кухню літ. 1-2 площею 8,9 кв. м, коридор ванну літ. 1-8 площею 8,9 кв. м та вбиральню літ. 1-9 площею 1,3 кв. м - залишити в загальному користуванні обох співвласників будинку;
надвірні будівлі: льох літ. «В», гараж літ. «Е», оглядова яма літ. «е»; льох літ. «К»; літній душ літ. «Л», яму вигрібну № 4, огорожу № 1, 2, 3, вимощення № 1 - залишити в загальному користуванні обох співвласників будинку.

Суд апеляційної інстанції також вказав, що оскільки позивачка є власником 1/2 частини спірного будинку, а інший співвласник чинить їй перешкоди у користуванні житлом, право позивачки на користування житлом підлягає захисту. Тому апеляційний суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги про зобов`язання відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною їй частиною будинку шляхом вселення у кімнати літ. 1-6 площею 17,7 кв. м, літ. 1-7 площею 8,2 кв. м у будинку та зобов`язання ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 ключі від будинку є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком апеляційного суду в цій частині позовних вимог.

Щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Положення статті 1233 ЦК України визначають, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачою їм свідоцтва про право на спадщину.

У частині першій статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 335/13418/18 (провадження № 61-15300св20) вказано, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише про відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо». Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2024 року у справі № 686/15922/23, провадження № 61-4051св24.

Колегія суддів звертає увагу, що порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55 (далі - Інструкція). 

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 вказаної Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатися лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України (постанова Верховного Суду від 06 травня 2026 року у справі № 766/15165/16-ц, провадження № 61-7913св25).

Така ж позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та підтримана Верховним Судом у постанові від 13 травня 2026 року у справі № 463/1367/20, провадження № 61-7001св24.

Послідовною є і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, провадження № 14-445цс19; від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, провадження № 14-8цс21).
Відповідно до технічного паспорту, складеного на замовлення ОСОБА_1 , станом на 04 червня 2019 року спірний житловий будинок складається з таких приміщень: літ. «Ж-1» житловий будинок, «ж1» прибудова, «ж2» веранда, «ж3» ганок, «ж4» прибудова, літ. «Е» - гараж, «е» - оглядова яма, літ. «В», «К» льох, літ. «Л» літній душ, літ. «М» навіс, літ. «О» вбиральня, № 1, 2, 3 - огорожа, № 4 - вигрібна яма, № 1 - вимощення. Загалом по літ. «Ж1» загальна площа складає 91,8 кв. м, житлова площа 52,2 кв. м.

Апеляційний суд встановив, що саме технічний паспорт будинковолодіння станом на 04 червня 2019 року був взятий за основу нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 . 

На цій підставі суд апеляційної інстанції виснував, що видача вказаного свідоцтва ОСОБА_1 не порушує прав відповідача ОСОБА_2 , підстава для видачі свідоцтва про право на спадщину не скасована, не визнана недійсною. Тобто ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка у встановлений законом строк прийняла спадщину. Свідоцтво видане на майно, що належало спадкодавцю, тому підстав для визнання такого свідоцтва недійсним апеляційний суд не встановив.

Водночас суд апеляційної інстанції встановив можливість на підставі статті 1300 ЦК України внесення змін до свідоцтва про право на спадщину з урахуванням того, що до свідоцтва було помилково включено вбиральню літ. «О», навіс літ. «М», які є самочинними прибудовами. З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 та внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_1 , шляхом виключення з нього даних щодо права власності ОСОБА_1 на самочинно збудовані господарські будівлі та споруди, а саме вбиральню літ. «О», навіс літ. «М», оскільки зазначені у свідоцтві самочинні прибудови господарських будівель порушують права іншого співвласника ОСОБА_2 .

Колегія суддів також погоджується з висновком суду апеляційної інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог. 

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції помилково послався на технічний паспорт, виготовлений 04 червня 2019 року на замовлення ОСОБА_1 , водночас залишив без уваги технічний паспорт, виготовлений 06 серпня 2019 року на замовлення ОСОБА_2 , колегія суддів до уваги не бере. Такі доводи фактично зводяться до невідповідності технічного паспорта, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , на будинковолодіння, який взяв до уваги нотаріус під час видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за заповітом, вимогам Інструкції, проте не впливають на висновки апеляційного суду про задоволення первісного позову та часткове задоволення зустрічного позову. 

Доводи касаційної скарги про те, що приміщення у спірному будинковолодінні, а саме літ. «ж4», літ. «ж2», літ. «ж3», літ. «О», літ. «М», літ. «м2, літ. «м3», літ. «м4» є об`єктами самочинного будівництва, не належали спадкодавцю ОСОБА_3 і відповідно не входили до спадкової маси, тому свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_1 , було обґрунтовано визнано недійсним судом першої інстанції, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Суд апеляційної інстанції встановив, що за технічним паспортом, виготовленим на замовлення ОСОБА_1 , саме ОСОБА_2 здійснено часткове перепланування житлових приміщень з метою користування ними двома співвласниками. 

У касаційній скарзі ОСОБА_2 стверджує, що ванна літ. 1-8 площею 8,9 кв. м та вбиральня літ. 1-9 площею 1,3 кв. м є самочинними прибудовами. Водночас ОСОБА_2 під час судового розгляду не надав належних та допустимих доказів неможливості прийняття як підтверджуючого документа технічного паспорта, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , та в суді апеляційної інстанції не спростовував того, що державний нотаріус з метою видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом помилково взяв до уваги саме технічний паспорт станом на 04 червня 2019 року. 

Також колегія суддів звертає увагу, що ванна літ. 1-8 площею 8,9 кв. м та вбиральня літ. 1-9 площею 1,3 кв. м у свідоцтві про право на спадщину за заповітом, виданому ОСОБА_1 , не зазначені, вказані приміщення апеляційний суд не виділив у користування ОСОБА_1 , а залишив у користуванні обох співвласників, тому права ОСОБА_2 за такого порядку користування не порушені. 

Верховний Суд зауважує, що передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» та «визнання свідоцтва про право на спадщину» є різними. Недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували у момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати у момент його видачі.

Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини, які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки на підставі рішення суду.

Отже, суд може інтерпретувати позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину іншого спадкоємця у частині спадкового майна, яке належить позивачу як спадкоємцю, як вимогу про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину іншого спадкоємця у цій частині.

Це можливо у тому випадку, якщо дійсна мета позову та очевидні прагнення позивача у конкретній справі не викликають у суду сумніву, тлумачення змісту позовних вимог можливо здійснити відповідно до належного способу захисту прав та принципу процесуальної економії задля досягнення цілей правосуддя, ураховуючи цілі поновлення порушених прав спадкоємців пропорційно з можливістю забезпечити іншому спадкоємцю (відповідачу) здійснювати правомочності власника своєї частки у праві власності на підставі свідоцтв про право на спадщину, з урахуванням внесених змін. А також, якщо обставини справи свідчать, що спадкоємець (відповідач) не оспорює право на спадщину, а лише не погоджується з розміром частки іншого спадкоємця (позивача) у спадковому майні.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 червня 2026 року у справі № 716/1243/21, провадження № 61-5431св24.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що ключовим для визначення порядку користування житловим будинком є неможливість виділу частки будинку в натурі, то такі доводи є неспроможними, оскільки апеляційний суд, вирішуючи спір, дійшов обґрунтованого висновку про встановлення порядку користування будинком. 

Колегія суддів також не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що вселення ОСОБА_1 до будинковолодіння, де зареєстровані інші особи, які є членами сім`ї ОСОБА_2 , вплине на їх права та обов`язки. Такі особи не є власниками спірного будинковолодіння, вони проживають у будинку в межах користування 1/2 часткою, належною ОСОБА_2 , що не оспорюється ОСОБА_1 , а тому не впливає на їх права та обов`язки.

З урахуванням наведеного колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 09 лютого 2022 року у справі № 752/9104/18 (провадження № 61-3550св20), постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 318цс15, оскільки висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать висновкам суду касаційної інстанції, викладених у наведених заявником постановах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, заява № 3226/03) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. 

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

За таких обставин касаційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Щодо клопотання про залучення до участі у справі як третьої особи

15 червня 2024 року від ОСОБА_6 як особи, яка не брала участі у справі, надійшло клопотання про залучення його до участі у цій справі як третьої особи. Клопотання мотивовано тим, що апеляційний суд не залучив його як третю особу до участі у справі, а вселення ОСОБА_1 впливає не тільки на його права та обов`язки, а й на права та інтереси його дочки малолітньої ОСОБА_8 , 2015 року народження.

Вирішуючи клопотання, колегія суддів звертає увагу, що суд касаційної інстанції відповідно до норм ЦПК України не наділений повноваженнями залучати до участі у справі третіх осіб, тому клопотання задоволенню не підлягає. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 09 червня 2023 року у справі № 916/3938/21.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України). 

У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що апеляційний суд ухвалив оскаржене судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, які б давали підстави для його скасування.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара