ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року | Справа №160/15436/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рищенко А. Ю. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_2 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

05.06.26 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_2 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якій позивач просить суд:
1. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану». 
2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) одноразову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»..
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 30.03.2026 старший солдат ОСОБА_1 звернувся з рапортом на ім`я командира роти, в якому просив клопотати про включення його до проекту наказу на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 11 лютого 2025 №153 та перерахувати кількість днів безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів Держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а також перебуванням та звільненням з полону. 21.05.2026 за вих. № 2/2/1-5636-вн-2026 (35247) ОСОБА_1 надано відповідь командира ВЧ НОМЕР_2 , згідно якої за результатами розгляду рапорту та наданих до нього підтверджуючих документів, а також матеріалів особової справи підстави щодо виплати вищезазначеної винагороди не вбачаються у зв`язку з прийняттям ОСОБА_1 на військову службу за контрактом до 24.02.2022.
Ухвалою суду від 10.06.2026 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
26.06.2026 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що Враховуючи, що Позивач почав проходження військової служби за контрактом 06.04.2021 тобто до початку введення воєнного стану, який введений 24 лютого 2022 Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64 , затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX , можливо дійти висновку, що Позивач не підпадає під жодний з критеріїв, які визначені постановою КМУ від 11 лютого 2025 року № 153.
26.06.2026 представник позивача подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідно до п.2 ч.9 ст. 23 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» дію контракту про проходження військової служби в Національній гвардії України з старшим солдатом ОСОБА_1 , який перебував на посаді помічника начальника військового наряду (кулеметника) 1-го відділення 1-го патрульного взводу 4-ї патрульної роти 2-го патрульного батальйону, продовжено понад встановлені строки до оголошення рішення про демобілізацію з 06.04.2024. Тобто до прийняття Постанови КМУ від 11.02.2025 № 153, що відповідає критеріям такої Постанови. А не 11.09.2025, як це вказано у відзиві на позовну заяву від 25.06.2026. 
Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 , прийнятий на військову службу за контрактом строком на 3 (три) роки та призначений на посаду старшого стрільця 3-го відділення 3-го патрульного взводу 4-ї патрульної роти 2-го патрульного батальйону ВЧ НОМЕР_2 що узгоджується з п.3 Контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посадах осіб рядового складу від 06.04.2021
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) №112 від 06.04.2024 – відповідно до п.2 ч.9 ст. 23 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» дію контракту про проходження військової служби в Національній гвардії України з старшим солдатом ОСОБА_1 , з 06.04..2024 продовжено понад встановлені строки до оголошення рішення про демобілізацію. 
Довідкою №371 від 06.03.2026 встановлено, що старший солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі та працює у військовій частині НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 06.04.2021 по теперішній час. 
Згідно довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військової агресією російської федерації проти України №317 від 18.03.2026 старший солдат ОСОБА_1 дійсно в період з 24.02.2022 по 26.05.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_4 », м. Маріуполь Донецької області.
Випискою з Єдиного реєстру осіб, стосовно яких встановлено факт позбавлення особистої свободи внаслідок збройної агресії проти України №06 08/26694 від 31.12.2024 встановлено, що ОСОБА_1 перебував в полоні в проміжок часу з 03.04.2022 по 30.12.2024
Згідно посвідчення серії НОМЕР_4 від 06.10.2021, ОСОБА_1 є учасникам бойових дій.
30.03.2026 старший солдат ОСОБА_1 звернувся з рапортом на ім`я командира роти, в якому просив клопотати про включення його до проекту наказу на виплату одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національної гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» від 11 лютого 2025 №153 та перерахувати кількість днів безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів Держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а також перебуванням та звільненням з полону. 
Листом від 21.05.2026 за вих. № 2/2/1-5636-вн-2026 (35247) Військова частина НОМЕР_2 розглянула рапорт позивача та зазначила, що за результатами розгляду рапорту та наданих до нього підтверджуючих документів, а також матеріалів особової справи підстави щодо виплати вищезазначеної винагороди не вбачаються у зв`язку з прийняттям ОСОБА_1 на військову службу за контрактом до 24.02.2022.
Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача, щодо невиплати одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. грн. відповідно до положень Постанови № 153, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з такого.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ).
Частиною третьою статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
За правилами ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною 4 ст. 9 Закону №2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
11.02.2025 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі Постанова № 153, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Пізніше у вказану Постанову № 153 Кабінетом Міністрів України двічі вносилися зміни: постановою КМУ № 387 від 01.04.2025, дата набрання чинності: 08.04.2025 (дата публікації в «Урядовому кур`єрі»); постановою КМУ № 942 від 30.07.2025, дата набрання чинності: 07.08.2025 (дата публікації в «Урядовому кур`єрі»).
Абзацом другим пункту 2 Постанови № 153 було вирішено затвердити Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану.
Згідно з пунктом 3 Постанови № 153 установлено, що:
1) учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил на посади рядового складу; Збройні Сили; Міністерство оборони; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил;
2) координатором експериментального проекту є Міністерство оборони;
3)фінансування експериментального проекту здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.
Відповідно до пункту 4 Постанови №153 особам рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони два або більше разів за сукупністю притягувалися до кримінальної відповідальності, адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується.
Відповідно до абзацу 4 пункту 4 Постанови № 153 (в редакції Постанови КМУ № 387 від 01.04.2025) військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.
Таким чином, абзаци 2 та 4 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 153, як в редакції постанови № 387 від 01.04.2025 (діяла в період з 08.04.2025 по 06.08.2025), так і в редакції постанови № 942 від 30.07.2025 (діє з 07.08.2025 по теперішній час), встановлює обов`язкові умови, в разі виконання яких військовослужбовцю може бути виплачена одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах в розмірі 1 млн. гривень (диспозиція правової норми), а саме:
1. Приналежність військовослужбовця на дату виплати до певної категорії: особи рядового, сержантського і старшинського складу рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення;
2. Вік на дату прийняття або призову на військову службу до набрання чинності Постановою № 153 (11 лютого 2025 року): до 25 років;
3. Факт прийняття або призову на військову службу під час воєнного стану, тобто після 24.02.2022, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 № 64;
4. Фактичне проходження служби на дату звернення за вказаною виплатою;
5. (абзац 2 пункту 4) - безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою № 153 (11.02.2025) у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон).
Наведеними вище нормами визначена сукупність умов для набуття військовослужбовцем з числа громадян України права на виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень.
Так на виплату винагороди у розмірі 1 млн. гривень можуть претендувати громадяни України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, зокрема, Збройних Сил, які на момент набрання чинності Постановою № 153 (13.02.2025): не досягли віку 25 років і були прийняті/призвані на військову службу під час введення в Україні воєнного стану, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій) не менше шести місяців сукупно або за тих самих умов менше шести місяців сукупно та отримали під час захисту Вітчизни захворювання, поранення (травми, контузії, каліцтва), чи перебували та звільнені з полону (за винятком тих, які добровільно здалися в полон).
Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 30.07.2025 № 942 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 № 153» вказані умови для отримання винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах розповсюджуються також на військовослужбовців, які не досягли віку 25 років і були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу/або проходили військову службу і були атестовані до присвоєння первинного офіцерського звання офіцерського складу молодший лейтенант/ або проходили військову службу, мали спеціальні звання або класні чини та були переатестовані до присвоєння офіцерського звання та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій) не менше шести місяців сукупно.
Обов`язковою умовою для виплати винагороди є також та обставина, що вказані військовослужбовці не притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни.
Судом встановлено, що 06.04.2021 між позивачем та Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_2 , укладено контракт на три роки, який є чинним до цього часу.
Таким чином, позивач був призваний на військову службу у віці до 25 років та на момент набрання чинності Постановою № 153 (13.02.2025) проходив військову службу.
Згідно посвідчення серії НОМЕР_4 від 06.10.2021, ОСОБА_1 є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.
При цьому, суд звертає увагу, що солдат ОСОБА_2 в період з 03.04.2022 по 30.12.2024 перебував в місцях несвободи внаслідок збройної агресії проти України, що підтверджується довідкою Довідкою ДП «Український національний центр розбудови миру» Міністерства розвитку громад та території України від 03.01.2025 №09-07/90; Довідкою Служби безпеки України від 06.01.2025 №34/Т-67д., а також Довідкою Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України 08.01.2025 №201. 
Відтак, суд зауважує, що позивач, як військовий, який перебував в полоні має право на отримання винагороди у розмірі 1 млн. грн.
Матеріали справи не містять доказів притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився. Доказів протилежного суду не надано та відповідачем не спростовано.
Доводи відповідача про те, що перебування позивача станом на 24 лютого 2022 року на військовій службі виключає його право на винагороду, суд відхиляє. Постанова № 153 як у первісній редакції, так і в редакції наступних змін не містить умов чи обмежень щодо виплати спірної винагороди для осіб, які до введення воєнного стану вже проходили військову службу, а в подальшому під час воєнного стану, перебуваючи на військовій службі, продовжили дію контракту про проходження військової служби. Продовження 06.04.2024 дії контракту під час воєнного стану свідчить про виникнення нових правовідносин, і сама лише обставина перебування позивача на службі до введення воєнного стану не позбавляє його права на винагороду, передбачену Постановою № 153.
Крім того, звужене тлумачення положень пункту 4 Постанови № 153, до якого вдався відповідач, не відповідало б меті прийняття цієї постанови - підвищенню мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби під час воєнного стану - та мало б ознаки дискримінації. Частинами 1, 3 статті 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками, наведеними у цій нормі. Як зазначив Конституційний Суд України, мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі особи повинна бути істотною, а самі відмінності мають бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими; у протилежному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).
З огляду на викладене суд критично оцінює відмову відповідача у виплаті позивачу одноразової грошової винагороди з тих підстав, що позивач уклав первісний контракт про проходження військової служби до моменту введення воєнного стану, та вважає таку відмову протиправною.
Разом з тим, судом встановлено, що позивач просить зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) одноразову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153.
З цього приводу суд зазначає, що п. 4 Постанови №153 закріплює низку умов для виплати одноразової додаткової винагороди, зокрема щодо моменту та порядку прийняття (призову) на військову службу, періоду безпосередньої участі у бойових діях (з урахуванням факту отримання поранення чи перебування у полоні), не належності до кола військовослужбовців, які не мають право на отримання винагороди.
Водночас, суб`єктом, уповноваженим на перевірку наявності таких умов та прийняття відповідного рішення щодо виплати чи відмови у виплаті одноразової грошової винагороди позивачу є відповідач.
З оскаржуваного рішення Військової частини НОМЕР_2 2/2/1-5636-вн-2026 ( НОМЕР_5 ) від 21.05.2026 року вбачається, що відповідачем не здійснено перевірку відповідності позивача закріпленим п. 4 Постанови №153 вимогам, зокрема в частині участі позивача у здійсненні заходів із забезпечення Національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії Російської Федерації, перебування на службі у війську на момент набрання чинності Постанови №153 (13 лютого 2025 року), тощо.
Суд зазначає, що відповідачем надано оцінку лише даті укладання першого контракту з позивачем, проте не сформовано жодних висновків щодо інших підстав для виплати одноразової допомоги, передбаченої пунктом 4 ПКМ України №153.
Таким чином, суд може дійти висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути рапорт позивача про виплату одноразової грошової винагороди, передбаченої Постановою №153, з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Прийняття судом рішення про виплату одноразової грошової винагороди без з`ясування уповноваженим органом усіх обставин та наявності відповідних умов є передчасним, необґрунтованими і може призвести до прийняття безпідставного судового рішення.
Отже, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257, 293 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ВІЙСЬКОВОЇ ЧАСТИНИ НОМЕР_2 НАЦІОНАЛЬНОЇ ГВАРДІЇ УКРАЇНИ ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди, передбаченої пунктом 4 Постанови КМУ №153 від 11.02.2025 року, оформлену листом військової частини НОМЕР_2 НГУ від 21.05.2026 року за вих. № 2/2/1-5636-вн-2026. 
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану», з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А. Ю. Рищенко