ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року 
м. Київ

справа № 160/34098/24
адміністративне провадження № К/990/10675/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Чиркіна С.М. та Шарапи В.М., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетраграмматон 7", Товариства з обмеженою відповідальністю "Алесан", Товариства з обмеженою відповідальністю "Сілл", Товариства з обмеженою відповідальністю "Голос Дніпра"
до Дніпровської міської ради,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, Департамент торгівлі та реклами Дніпровської міської ради,
про визнання протиправним та нечинним рішення,
за касаційною скаргою Дніпровської міської ради
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду (у складі судді Ніколайчук С.В.) від 04 березня 2025 року, додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Дурасової Ю.В., Лукманової О.М., Божко Л.А.) від 12 лютого 2026 року,
УСТАНОВИВ:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. 25 грудня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Тетраграмматон 7" (далі - ТОВ "Тетраграмматон 7"), Товариство з обмеженою відповідальністю "Алесан" (далі - ТОВ "Алесан"), Товариство з обмеженою відповідальністю "Сілл" (далі - ТОВ "Сілл"), Товариство з обмеженою відповідальністю "Голос Дніпра" (далі - ТОВ "Голос Дніпра"), разом - позивачі, звернулися до суду з позовом до Дніпровської міської ради, в якому просили визнати протиправним та нечинним рішення Дніпровської міської ради від 18 грудня 2024 року № 64/60 "Про затвердження Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів, вивісок і табличок в місті Дніпрі".
2. На обґрунтування позовних вимог ТОВ "Тетраграмматон 7", ТОВ "Алесан", ТОВ "Сілл" та ТОВ "Голос Дніпра" покликалися на те, що 01 червня 2021 року, маючи дозволи на розміщення зовнішньої реклами у місті Дніпрі, уклали з Комунальним підприємством "Дніпровські активи" Дніпровської міської ради договори про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів. Відповідач 18 грудня 2024 року затвердив Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів, вивісок і табличок в місті Дніпрі (далі також - Положення), у пункті 1.4.4. якого передбачив демонтаж самовільно розташованих рекламних засобів - "без отримання дозволу на розміщення зовнішньої реклами, у разі скасування дозволу, після закінчення строку дії дозволу - якщо строк дії дозволу не продовжено". Протягом 2023 та 2024 років позивачі ініціювали питання продовження строку дії більше 250 дозволів на розміщення зовнішньої реклами у місті Дніпрі, проте робочий орган Виконавчого комітету Дніпровської міської ради відмовив у цьому. Виконавчий комітет Дніпровської міської ради не виконує судових рішень у справах № 160/26954/23 та № 160/15159/24, якими Виконавчий комітет був зобов`язаний продовжити позивачам дію таких дозволів. 
Дніпровська міська рада до затвердження Положення не опублікувала його проєкт в засобах масової інформації відповідно до частини другої статті 13 Закону України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" (далі - Закон № 1160-ІV).
У преамбулі оскаржуваного рішення згадується Закон України від 12 травня 2022 року № 2259-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування державної служби та місцевого самоврядування у період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2259-IX), який не зупиняє поширення дії Закону № 1160-ІV на прийняття проєктів регуляторних актів. 
Переліком заходів правового режиму воєнного стану, визначеним статтею 8 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі - Закон № 389-VIII), не передбачено запровадження заходів щодо демонтажу встановлених рекламних конструкцій. Без додержання процедури прийняття регуляторного акта, визначеного Законом № 1160-ІV, можуть прийматися регуляторні акти, лише пов`язані із запровадженням та здійсненням заходів правового режиму воєнного стану відповідно до статті 8 Закону № 389-VIII.
Запровадження порядку демонтажу рекламних засобів за відсутності визначених місцевих правил розміщення зовнішньої реклами може призвести до свавілля з боку органів місцевого самоврядування. 
Затверджене відповідачем Положення порушує принцип правової визначеності, оскільки вжите у Положенні формулювання "уповноваженим Дніпровською міською радою комунальним підприємством згідно із статутними повноваженнями" позбавляє позивачів права встановити, до якого із утворених комунальних підприємств необхідно звернутися щодо повернення демонтованого майна. 
3. Департамент торгівлі та реклами Дніпровської міської ради у письмових поясненнях просив відмовити у задоволенні позову, зазначав, що оскаржуваний нормативно-правовий акт було прийнято Дніпровською міською радою на пленарному засіданні у порядку та у спосіб, передбачених Законом України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон № 280/97-ВР), Законом України від 06 вересня 2005 року № 2807-IV "Про благоустрій населених пунктів" (далі - Закон № 2807-IV), в межах повноважень, визначених у Законі України від 03 липня 1996 року № 270/96-ВР "Про рекламу" (далі - Закон № 270/96-ВР) та Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року № 2067 (далі - Типові правила). Верховний Суд у постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 260/1011/23 висловив правову позицію про можливість прийняття органом місцевого самоврядування у період дії воєнного стану нормативно-правових актів без врахування вимог Закону № 1160-ІV. Відсутність у місті Дніпрі затвердженого комплексного порядку розміщення реклами не перешкоджає реалізації положень оскаржуваного нормативно-правового акта. Незазначення у Положенні конкретного комунального підприємства дає змогу забезпечити універсальність нормативно-правового акта та уникнення внесення змін до Положення у разі зміни назви чи переліку підприємств, що відповідають за демонтаж. 
4. Дніпровська міська рада у відзиві просила відмовити в задоволенні позову, покликаючись на правові позиції, висловлені у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2023 року у справі № 640/10063/22 (щодо застосування статті 9 Закону № 389-VIII у питанні проведення громадських слухань) та від 04 листопада 2024 року у справі № 260/1011/23 (щодо застосування статті 9 Закону № 389-VIII у питанні здійснення органами державної влади та місцевого самоврядування повноважень в умовах воєнного стану). Закон не визначає залежність затвердження положення про демонтаж від прийняття порядку розміщення зовнішньої реклами. Інформація про структуру Виконавчого комітету Дніпровської міської ради є відкритою та доступною, тому незазначення у Положенні певного комунального підприємства не порушує принцип правової визначеності. 
5. ТОВ "Сілл" у відповіді на пояснення Департаменту торгівлі та реклами Дніпровської міської ради вказує, що оскаржуване Положення не містить обґрунтування його впливу на "забезпечення захисту безпеки громадян"; Департамент не розкриває змісту, що є порушенням встановлених правил розміщення реклами. Позов у справі № 260/1011/23 стосується інших правових підстав. 
6. ТОВ "Сілл" у відповіді на відзив Дніпровської міської ради стверджує про порушення прав позивачів у зв`язку з ненаданням їм можливості подати зауваження та пропозиції до проекту нормативно-правового акта; наявності зауважень до формулювання пункту 1.4. Положення, яким створено можливість для посадових осіб Виконавчого комітету Дніпровської міської ради надавати перевагу одним розповсюджувачам реклами над іншими; пунктів Положення, в яких не конкретизовано назву "уповноваженого комунального підприємства"; пункту 2.1. Положення, яким передбачено факт вручення (невручення) розповсюджувачу реклами попередження; пунктів Положення, які передбачають наявності "контролюючого органу" замість "робочого органу". Відповідач не може затверджувати положення, яке надає органу місцевого самоврядування повноваження припиняти використання рекламних конструкцій, право на експлуатацію яких виникло на підставі дозвільної документації, оскільки таке припинення є втручанням у мирне володіння майном.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
7. Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 04 березня 2025 року задовольнив позов.
8. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що рішення Дніпровської міської ради від 18 грудня 2024 року № 64/60 є регуляторним актом, прийнятим без дотримання процедур, передбачених Законом № 1160-ІV, зокрема, без аналізу регуляторного впливу, оприлюднення проєкту для обговорення, консультацій з громадськістю та надсилання проєкту до Державної регуляторної служби; не міститься посилання на необхідність його прийняття у зв`язку із запровадженням воєнного стану. Виняток щодо незастосування цих вимог під час воєнного стану, передбачений частиною десятою статті 9 Закону № 389-VIII, не застосовується, оскільки рішення не стосується заходів воєнного стану за статтею 8 цього ж Закону (не пов`язане з охороною критичної інфраструктури чи іншими воєнними потребами), а спрямоване на регулювання сфери реклами та демонтаж майна. Крім того, рішення порушує принцип правової визначеності, оскільки на момент його прийняття в місті Дніпрі відсутні правила розміщення зовнішньої реклами (скасовані у судовому порядку у справі № 160/36/24), що робить норми невизначеними та дозволяє свавільні дії, а також суперечить Типовим правилам, статті 36 Закону № 1160-IV та постанові Кабінету Міністрів України від 03 листопада 2010 року № 996 "Про забезпечення участі громадськості у формуванні та реалізації державної політики" (далі - Постанова КМУ № 996). Оскаржуване рішення не стосується питання наповненості бюджету та не створює умови, які можуть позитивно вплинути на обороноздатність й безпеку територіальної громади. Позивачі мають право на оскарження Положення за доктриною actio popularis, оскільки цей нормативно-правовий акт впливає на їхні інтереси як розповсюджувачів реклами з діючими дозволами на розміщення. 
9. 06 березня 2025 року позивачі подали до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просили стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу на користь кожного по 3 958,31 грн.
10. Дніпропетровський окружний адміністративний суд додатковим рішенням від 20 березня 2025 року задовольнив частково заяву та стягнув з Дніпровської міської ради на користь ТОВ "Тетраграмматон 7", ТОВ "Алесан", ТОВ "Сілл" та ТОВ "Голос Дніпра" по 2 000 грн кожному на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
11. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що детальний опис робіт, виконаних адвокатом у межах надання позивачам професійної правничої допомоги у цій справі, викладено у рахунках на оплату від 05 березня 2025 року № № 1 - 4, які містять посилання на договори про надання правової допомоги, а також в актах приймання-передачі правових послуг від 05 березня 2025 року, підписаних адвокатом Крюковою Д.О. та ТОВ «Тетраграмматон 7», ТОВ «Сілл», ТОВ «Голос Дніпра» і ТОВ «Алесан», а оплата вартості наданих адвокатом Крюковою Д.О. послуг підтверджується платіжними інструкціями від 06 березня 2025 року № 125, № 302, № 107 та № 3. Також суд першої інстанції врахував заперечення відповідача щодо неспівмірності заявленої позивачами суми у розмірі 15833,24 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровської міської ради по 2 000 грн на користь кожного позивача. 
12. Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 03 червня 2025 року скасував рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року та додаткове рішення від 20 березня 2025 року, ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову.
13. ТОВ «Тетраграмматон 7», ТОВ «Алесан», ТОВ «Сілл», ТОВ «Голос Дніпра» оскаржили зазначену постанову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку. 
14. Верховний Суд постановою від 28 листопада 2025 року скасував постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2025 року, а справу - направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
15. Cуд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції не дослідив питання відповідності змісту рішення Дніпровської міської ради від 18 грудня 2024 року № 64/60 «Про затвердження Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів, вивісок і табличок у місті Дніпрі» Закону № 270/96-ВР та Типовим правилам, і не перевірив цей акт на відповідність критеріям частини другої статті 2 КАС України, насамперед принципам правової визначеності («якості закону»), передбачуваності та пропорційності, надавши правову оцінку, зокрема: достатності Закону № 270/96-ВР і Типових правил для забезпечення визначеності критеріїв віднесення рекламних засобів до самовільно розміщених для цілей демонтажу з урахуванням скасування «Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Дніпрі» судовим рішенням у справі № 160/36/24, а також ризику свавільного застосування демонтажу органом місцевого самоврядування за відсутності чинного порядку розміщення; пропорційності та законності установленого пунктом 1.4.4. Положення правила про демонтаж рекламних засобів «після закінчення строку дії дозволу - якщо строк дії дозволу не продовжено», з огляду на доводи позивачів про покладення на них негативних наслідків можливої неправомірної бездіяльності виконавчого комітету щодо продовження дозволів та про невиконання судових рішень у справах № 160/26954/23 і № 160/15159/24, а також ризику втручання у право власності без відповідного судового рішення; відповідності вимозі юридичної визначеності формулювання Положення в частині суб`єкта, уповноваженого на зберігання та повернення демонтованого майна («уповноважене Дніпровською міською радою комунальне підприємство згідно із статутними повноваженнями»), та наявності у суб`єкта господарювання реальної можливості однозначно ідентифікувати орган, до якого слід звертатися щодо повернення майна; узгодженості затвердження порядку демонтажу за відсутності відповідного порядку розміщення зовнішньої реклами з вимогою системності правового регулювання у цій сфері. За результатами нового розгляду суд апеляційної інстанції має також перевірити законність і обґрунтованість додаткового рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року, яким вирішено питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.
16. Третій апеляційний адміністративний суд постановами від 12 лютого 2026 року залишив без змін рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 20 березня 2025 року. 
17. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішення Дніпровської міської ради від 18 грудня 2024 року № 64/60 є нормативно-правовим актом, а позивачі, які мають чинні дозволи на розміщення зовнішньої реклами та укладені на їх підставі договори, наділені правом на його оскарження, оскільки приписи цього акта прямо впливають на їхню господарську діяльність. Відповідач прийняв оскаржуваний акт без підготовки аналізу регуляторного впливу та без оприлюднення його проєкту для одержання зауважень і пропозицій, що згідно зі статтею 36 Закону № 1160-ІV є підставою для визнання акта протиправним. 
Також апеляційний суд вказав на порушення відповідачем статті 13 Закону № 280/97-ВР через непроведення консультацій з громадськістю, а також на невідповідність окремих положень Рішення № 64/60 принципу правової визначеності, зокрема з огляду на запровадження порядку демонтажу рекламних засобів за відсутності чинного порядку їх розміщення; відхилив посилання відповідача на частину десяту статті 9 Закону № 389-VIII, зазначивши, що передбачене цією нормою незастосування вимог регуляторного законодавства не поширюється на проєкти регуляторних актів органу місцевого самоврядування, крім того, рішення Дніпровської міської ради від 18 грудня 2024 року № 64/60 не містить посилання на необхідність його прийняття у зв`язку із запровадженням заходів правового режиму воєнного стану, не стосується наповнення місцевого бюджету та не впливає на обороноздатність і безпеку територіальної громади.
18. Залишаючи без змін додаткове рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що надання ТОВ «Тетраграмматон 7», ТОВ «Алесан», ТОВ «Сілл», ТОВ «Голос Дніпра» професійної правничої допомоги у цій справі є реальним та підтверджується доказами, долученими до матеріалів справи, а доводи відповідача щодо необґрунтованості та неспівмірності розміру таких витрат спростовуються при порівнянні часу розгляду справи та обсягу документів, наданих позивачами.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
19. Не погодившись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року, додаткове рішення цього ж суду від 20 березня 2025 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
20. На обґрунтування касаційної скарги Дніпровська міська рада зазначає, що суди першої і апеляційної інстанцій неправильно застосували положення статей 59, 73 Закону № 280/97-ВР, статей 1, 4, 12, 25 Закону № 1160-IV, частину десяту статті 9 Закону № 389-VIII, пунктів 3, 13 Постанови КМУ № 996, а також не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 28 листопада 2023 року у справі № 640/10063/22, від 13 лютого 2024 року у справі № 320/5934/22 та від 04 листопада 2024 року у справі № 260/1011/23 щодо правил застосування частини десятої статті 9 Закону № 389-VIII у питанні спрощення регуляторної процедури ухвалення органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта в період дії воєнного стану.
Також скаржник посилається на неврахування висновків, викладених безпосередньо у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2025 року у цій справі, які слугували підставою направлення справи на новий розгляд.
21. ТОВ «Сілл» у відзиві просив відхилити доводи касаційної скарги, обґрунтовуючи це тим, що оскаржуване рішення не містить посилання на необхідність його прийняття у зв`язку із запровадженням заходів правового режиму воєнного стану, визначених Законом № 389-VIII; при цьому, на його думку, вимоги частини десятої статті 9 цього Закону не поширюються на процедуру прийняття регуляторного акта, а лист Державної регуляторної служби України від 31 березня 2025 року № 1423/20-25 додатково підтверджує протиправність рішення Дніпровської міської ради від 18 грудня 2024 року № 64/60. Позиція скаржника фактично зводиться до використання правового режиму воєнного стану як універсального виправдання для втручання у діяльність суб`єктів господарювання без дотримання встановлених законом гарантій, що суперечить принципам державної регуляторної політики та загальним засадам адміністративного судочинства, зокрема принципу верховенства права. На відміну від обставин справи № 260/1011/23, реалізації оскаржуваного у цій справі рішення Дніпровська міська рада не наповнить місцевий бюджет та не матиме користі для територіальної громади в умовах воєнного стану.
Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи
22. 02 березня 2026 року Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу. 
23. Верховний Суд ухвалою від 19 березня 2026 року відкрив касаційне провадження.
24. 03 квітня 2026 року ТОВ «Сілл» подало відзив на касаційну скаргу.
25. Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, Департамент торгівлі та реклами Дніпровської міської ради, ТОВ "Тетраграмматон 7", ТОВ "Алесан" та ТОВ "Голос Дніпра" отримали 19 березня 2026 року в електронні кабінети копію ухвали про відкриття касаційного провадження, проте не скористалися правом подати відзиви на касаційну скаргу. 
26. Верховний Суд ухвалою від 11 вересня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 14 вересня 2026 року.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
27. Суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановили, що ТОВ "Тетраграмматон 7", ТОВ "Алесан", ТОВ "Сілл" та ТОВ "Голос Дніпра" є юридичними особами, основними видами діяльності яких за КВЕД, є зокрема, 73.11 - рекламні агентства, 73.12 - посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації.
28. 01 червня 2021 року позивачі, як розповсюджувачі реклами, уклали з Комунальним підприємством "Дніпровські активи" Дніпровської міської ради договори про тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів № 2612, № 1675, № 2470, № 2782, згідно з умовами яких комунальне підприємство на підставі дозволів на розміщення зовнішньої реклами, наданих розповсюджувачам зовнішньої реклами відповідно до рішень виконавчого комітету міської ради, передає розповсюджувачам зовнішньої реклами в тимчасове користування на строк дії дозволів місця для розташування рекламних засобів, які перебувають у комунальній власності, а розповсюджувачі зовнішньої реклами розташовують рекламні засоби згідно з виданими дозволами та здійснюють оплату за тимчасове користування місцями розташування рекламних засобів: ТОВ "Тетраграмматон 7" - 244 місця, ТОВ "Алесан" - 129 місць, ТОВ "Сілл" - 216 місць і ТОВ "Голос Дніпра" - 125 місць.
29. 18 грудня 2024 року Дніпровська міська рада, на підставі листа Департаменту торгівлі та реклами від 25 жовтня 2024 року № 8/5988, ухвалила рішення № 64/60 "Про затвердження Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів, вивісок і табличок у місті Дніпрі", пункт 2 якого встановлює, що воно набуває чинності з дати оприлюднення, діє тимчасово, протягом воєнного стану на території України, та по 31 грудня року, в якому воєнний стан припинено або скасовано.
30. Позивачі оскаржили зазначене рішення Дніпровської міської ради до суду як протиправне у цій справі.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка висновків судів попередніх інстанцій і доводів учасників справи
31. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також враховуючи межі касаційного перегляду справи, визначені статтею 341 КАС України, Верховний Суд виходить з такого.
32. Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
33. Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
34. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
35. Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
36. Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року, додаткове рішення цього ж суду від 20 березня 2025 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року не відповідають, а викладені у касаційній скарзі доводи є обґрунтованими, з огляду на таке.
37. Згідно з частиною п`ятою статті 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
38. Скасовуючи постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2025 року, Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2025 року наголосив на тому, що частина десята статті 9 Закону № 389-VIII на період дії воєнного стану звільняє органи місцевого самоврядування від дотримання усіх процедурних вимог Закону № 1160-ІV, причому таке звільнення поширюється на всі акти органів місцевого самоврядування, прийняті в період воєнного стану, незалежно від того, чи вони безпосередньо пов`язані з переліком заходів, викладеним у статті 8 Закону № 389-VIII.
39. З огляду на це Верховний Суд визнав правильним висновок суду апеляційної інстанції, викладений у постанові від 03 червня 2025 року, про те, що від Дніпровської міської ради для прийняття рішення від 18 грудня 2024 року № 64/60 не вимагалося дотримання процедури регуляторної політики, передбаченої Законом № 1160-ІV, тоді як суд першої інстанції дійшов протилежного висновку. Скасування постанови апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд було зумовлене виключно тим, що суд апеляційної інстанції обмежився процедурними питаннями і не дослідив відповідність змісту Положення нормам Закону № 270/96-ВР та Типовим правилам, принципам правової визначеності та пропорційності (пункти 69- 77, 86- 92 постанови Верховного Суду від 28 листопада 2025 року).
40. Отже, під час нового розгляду справи суд апеляційної інстанції не мав підстав переглядати свої ж висновки про незастосування до оскаржуваного рішення Дніпровської міської ради від 18 грудня 2024 року № 64/60 вимог Закону № 1160-ІV, правильність яких підтвердив Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2025 року.
41. Між тим за результатами нового розгляду суд апеляційної інстанції, поклавши в основу визнання рішення Дніпровської міської ради від 18 грудня 2024 року № 64/60 протиправним недотримання процедури, встановленої Законом № 1160-ІV, а саме відсутність аналізу регуляторного впливу та неоприлюднення проєкту регуляторного акта, дійшов висновку, що частина десята статті 9 Закону № 389-VIII не поширюється на проєкти регуляторних актів, тому Дніпровська міська рада була зобов`язана здійснити всі процедури, пов`язані з підготовкою проєкту та прийняттям такого акта.
42. При цьому суд апеляційної інстанції неправильно застосував висновки щодо застосування норм права, сформульовані у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2023 року у справі № 640/10063/22 та від 13 лютого 2024 року у справі № 320/5934/22, які не підтверджують обов`язку органу місцевого самоврядування дотримуватися під час воєнного стану процедур Закону № 1160-IV у спірних правовідносинах.
43. Предметом спору у справі № 640/10063/22 була постанова Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, а порушення процедури прийняття регуляторного акта було встановлено за спеціальними нормами статей 15 і 16 Закону України від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг». Визначальним є те, що НКРЕКП є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, а не органом місцевого самоврядування. Верховний Суд у тій справі зазначив, що від обов`язку виконувати вимоги Закону № 1160-IV у період дії воєнного стану звільняються органи місцевого самоврядування, військово-цивільні адміністрації та військові адміністрації, а також їх посадові особи, тоді як НКРЕКП цим звільненням не охоплюється.
44. Отже, висновок у справі № 640/10063/22 побічно підтверджує звільнення органів місцевого самоврядування від вимог Закону № 1160-IV на час воєнного стану. Водночас склад учасників у цій справі є принципово іншим, що виключає застосування відповідного висновку для покладення на Дніпровську міську раду обов`язку дотримання регуляторної процедури.
45. У справі № 320/5934/22 порушення процедури було пов`язане з обов`язком виконавчого органу місцевого самоврядування, передбаченим абзацом другим частини другої статті 32 Закону України від 16 січня 2020 року № 463-IX «Про повну загальну середню освіту» (далі - Закон № 463-IX), провести громадське обговорення у зв`язку з реорганізацією закладу освіти у сільській місцевості.
46. Таким чином, висновки Верховного Суду у справі № 320/5934/22 підтверджують те, що звільнення органів місцевого самоврядування на час дії воєнного стану від дотримання вимог Закону № 1160-ІV не поширюється на процедурні обов`язки, передбачені іншими законами (зокрема на обов`язок громадського обговорення, передбачений статтею 32 Закону № 463-IX, який виник до введення воєнного стану), а тому не можуть бути застосовані для покладення на Дніпровську міську раду обов`язку дотримання процедури регуляторної політики у спірних правовідносинах.
47. Також скаржник покликається на постанову Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі № 260/1011/23, у пункті 69 якої зазначено, що вказана норма Закону № 389-VIII не містить будь-яких винятків чи застережень стосовно видів актів органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, на які у період дії воєнного стану не поширюються вимоги Закону № 1160-ІV, не виокремлює, у якій саме частині цей Закон не застосовується у період дії воєнного стану.
48. У пункті 70 цієї ж постанови Верховний Суд сформулював висновок про те, що правова конструкція та спосіб формулювання норм частини десятої статті 9 Закону № 389-VIII дають Верховному Суду підстави для висновку про те, що у період дії воєнного стану вимоги Закону № 1160-ІV «не поширюються у повному обсязі» на усі без винятку акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, у тому числі щодо розроблення, розгляду, прийняття та оприлюднення проєктів таких актів у порядку, встановленому вищезгаданим Законом.
49. Прочитання пункту 70 у системному зв`язку з пунктом 69 постанови від 04 листопада 2024 року у справі № 260/1011/23 свідчить, що Верховний Суд виходив із повного незастосування вимог Закону № 1160-ІV до актів органів місцевого самоврядування у період дії воєнного стану, а не з їх часткового незастосування. Такий висновок зумовлений відсутністю будь-яких винятків, застережень і виокремлення частини, у якій цей Закон не застосовується, а також прямою вказівкою на охоплення звільненням стадії розроблення, розгляду, прийняття та оприлюднення проєктів таких актів.
50. Водночас суд апеляційної інстанції, крім того, що неправильно витлумачив правові позиції Верховного Суду, викладені у справах № 640/10063/22, № 260/1011/23 та № 320/5934/22, також не врахував обов`язкові висновки Верховного Суду у цій справі, залишаючи в силі аналогічну помилкову частину мотивації суду першої інстанції.
51. Позиція суду апеляційної інстанції про те, що звільнення від регуляторних процедур не охоплює стадію підготовки (оприлюднення) проєкту, по суті відтворює відхилене Верховним Судом тлумачення, за яким процедура є обов`язковою, окрім актів із питань заходів правового режиму воєнного стану за статтею 8 Закону № 389-VIII. Верховний Суд у пунктах 53-54 постанови від 28 листопада 2025 року наголосив на тому, що передбачене частиною десятою статті 9 Закону № 389-VIII звільнення органів місцевого самоврядування від дотримання вимог Закону № 1160-IV є безумовним за своїм змістом і поширюється на всю процедуру розроблення та прийняття регуляторного акта, включаючи вимоги щодо оприлюднення його проєкту.
52. З огляду на це висновки суду апеляційної інстанції про недотримання відповідачем вимог регуляторної процедури, передбаченої Законом № 1160-ІV, є помилковими.
53. Також помилковим є висновок судів попередніх інстанцій про порушення статті 13 Закону № 280/97-ВР та Постанови КМУ № 996 як самостійну підставу для визнання рішення № 64/60 протиправним. Постанова КМУ № 996 визначає порядок проведення консультацій з громадськістю органами виконавчої влади і не встановлює для органів місцевого самоврядування умов чинності прийнятих ними актів. Стаття 13 Закону № 280/97-ВР закріплює громадські слухання як форму участі територіальної громади у вирішенні питань місцевого значення, порядок організації яких визначається статутом територіальної громади, і не встановлює громадські слухання як обов`язкову стадію нормотворчої процедури ради, недотримання якої саме собою тягне протиправність акта.
54. Водночас позивачі оскаржують нормативно-правовий акт органу місцевого самоврядування в порядку, встановленому статтею 264 КАС України. Право на таке звернення суди попередніх інстанцій обґрунтували доктриною actio popularis, за якою особа, яка є суб`єктом правовідносин, у яких застосовується акт, не зобов`язана доводити, що цей акт уже та безпосередньо порушив її права.
55. Право ініціювати у суді справу (locus standi) про визнання протиправним та нечинним рішення суб`єкта владних повноважень, яке володіє ознаками нормативно-правового акта, ґрунтується, фактично, на зазначеному статусі оскаржуваного акта. Відмова у доступі до суду особи у такій категорії спорів може призвести до ситуації, за якої рішення суб`єктів владних повноважень, що володіє ознаками нормативно-правового акта, буде залишатися поза межами судового контролю (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2023 року у справі № 320/258/19).
56. Таким чином, предметом судового контролю є зміст норми як загального правила поведінки, а не обставини її застосування до конкретного суб`єкта господарювання. Для оцінки законності пункту 1.4.4 Положення як нормативного припису немає необхідності встановлювати індивідуальний стан кожного дозволу позивачів, обставини їх звернень за продовженням строку дії дозволів та виконання судових рішень у справах № 160/26954/23 і № 160/15159/24, оскільки предметом перевірки є відповідність самої норми акту вищої юридичної сили. Тобто такі обставини не належать до предмета доказування у цій справі, а їх невстановлення судами попередніх інстанцій не перешкоджає вирішенню спору по суті.
57. Ризик неправильного застосування нормативно-правового акта не є достатньою підставою для визнання його нечинним. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16), а тому суд має встановити дефект конкретних приписів акта, а не ймовірність їх негативного впливу на позивача у майбутньому.
58. Щодо висновку судів попередніх інстанцій про неможливість затвердження порядку демонтажу за відсутності порядку розміщення зовнішньої реклами Верховний Суд зазначає таке.
59. Частина десята статті 59 Закону № 280/97-ВР передбачає, що акти органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку, а частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує ці органи діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
60. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 21 Закону № 2807-IV засоби та обладнання зовнішньої реклами належать до елементів (частин) об`єктів благоустрою, а за пунктом 44 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР питання встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність, вирішуються виключно на пленарних засіданнях ради.
61. Верховний Суд у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 160/25353/21, ухваленій за касаційною скаргою ТОВ «Сілл», ТОВ «Тетраграмматон 7», ТОВ «Алесан» і ТОВ «Голос Дніпра», зазначив, що конкретизація визначення демонтажу і порядку здійснення демонтажу спеціальних конструкцій зовнішньої реклами визначається порядками, правилами, положеннями, затвердженими органами місцевого самоврядування на відповідній території. Оскільки законодавством прямо не визначено повноваження виконавчого комітету вирішувати питання демонтажу рекламних засобів, Верховний Суд дійшов висновку, що питання благоустрою території населеного пункту, пов`язані з демонтажем зовнішньої реклами, зокрема прийняття відповідного порядку та положення про демонтаж рекламних засобів, мають вирішуватись на пленарних засіданнях відповідної ради.
62. Оскаржуване у цій справі Положення затвердила Дніпровська міська рада на пленарному засіданні, тобто орган, до виключної компетенції якого належить вирішення цього питання згідно з пунктом 44 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР та наведеним висновком Верховного Суду, сформульованим у справі за участю позивачів.
63. У постанові від 19 квітня 2021 року у справі № 520/660/2020 Верховний Суд дійшов висновку, що на законодавчому рівні відсутнє визначення поняття демонтажу рекламних конструкцій і не визначено порядку його здійснення, а нормативне визначення і встановлення такого порядку на рівні актів органів місцевого самоврядування спрямовано на розкриття і деталізацію порядку здійснення повноважень з організації та контролю благоустрою населеного пункту і не може вважатися таким, що здійснюється поза межами повноважень, до моменту врегулювання відповідного питання на законодавчому рівні. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 460/1/19.
64. Отже, відсутність у місті Дніпрі чинного порядку розміщення зовнішньої реклами може впливати на зміст та обсяг нормативного регулювання відносин з демонтажу, зокрема на визначеність окремих критеріїв віднесення рекламних засобів до самовільно розташованих, проте сама собою не перешкоджає прийняттю радою окремого рішення про затвердження порядку демонтажу таких засобів. Повноваження ради щодо встановлення порядку демонтажу є складовою її повноважень з організації та контролю благоустрою населеного пункту і не поставлені законом у залежність від попереднього затвердження порядку розміщення.
65. Тому висновок судів попередніх інстанцій про неможливість затвердження Положення про порядок демонтажу за відсутності порядку розміщення як самостійну підставу протиправності оскаржуваного рішення є помилковим.
66. Натомість Верховний Суд звертає увагу, що одним із ключових доводів позивачів є незгода з пунктом 1.4.4 Положення, згідно з яким демонтажу підлягають «самовільно розташовані рекламні засоби (рекламні засоби, розташовані без отримання дозволу на розміщення зовнішньої реклами, у разі скасування дозволу, після закінчення строку дії дозволу - якщо строк дії дозволу не продовжено)».
67. Такі доводи позивачів підлягають перевірці з погляду відповідності конкретних приписів Положення вимогам «якості закону».
68. Верховний Суд у постанові від 05 грудня 2023 року у справі № 160/17894/22 сформулював висновок про те, що нормативно-правові акти органів місцевого самоврядування можуть вважатися правомірними у разі їх прийняття у межах повноважень відповідних органів та у порядку, визначеному законом, що включає, зокрема й відповідність таких актів правовим актам вищої юридичної сили. 
69. Тобто достатньою та належною підставою для визнання нормативно-правового акта органу державної влади або місцевого самоврядування повністю або частково протиправним та нечинним є його невідповідність нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
70. Водночас ТОВ "Тетраграмматон 7", ТОВ "Алесан", ТОВ "Сілл" та ТОВ "Голос Дніпра", обґрунтовуючи позовні вимоги, крім доводів щодо недотримання процедури прийняття регуляторного акта, посилалися на невідповідність окремих положень Положення приписам Закону № 389-VIII та Типовим правилам і вимогам правової визначеності. 
71. За таких обставин Верховний Суд перевіряє пункт 1.4.4 Положення на відповідність актам, які регулюють розміщення зовнішньої реклами та дію документів дозвільного характеру, а також вимогам частини другої статті 2 КАС України. 
72. Частина перша статті 16 Закону № 270/96-ВР передбачає, що розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
73. Пункт 6 Типових правил відносить до повноважень робочого органу, зокрема, розгляд заяв розповсюджувачів зовнішньої реклами на надання дозволу, внесення змін у дозвіл, переоформлення дозволу та продовження строку його дії, а пункт 23 цих Правил передбачає, що дозвіл надається строком на п`ять років, якщо менший строк не зазначено у заяві. Водночас Типові правила не встановлюють порядку продовження строку дії дозволу, а також не визначають поняття самовільно розташованого рекламного засобу чи порядку його демонтажу.
74. В абзаці 13 пункту 2-2 статті 11 Закону України від 06 вересня 2005 року № 2806-IV «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 2806-IV) у редакції Закону України від 17 липня 2024 року № 3869-IX передбачено, що документи дозвільного характеру, строк дії яких закінчується у період дії воєнного стану, вважаються такими, дію яких продовжено на період дії воєнного стану та до кінця календарного року, в якому припинено або скасовано воєнний стан, але не менше трьох місяців з дня його припинення чи скасування.
75. У випадку розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах передбачене абзацом 13 пункту 2-2 статті 11 Закону № 2806-IV продовження строку дії дозволу настає безпосередньо в силу закону і не залежить від звернення розповсюджувача зовнішньої реклами чи від ухвалення рішення робочим органом, до повноважень якого пункт 6 Типових правил відносить розгляд заяв про продовження строку дії дозволу.
76. Наведене свідчить про те, що ознака самовільного розташування рекламного засобу, закріплена у пункті 1.4.4 Положення, є похідною від наявності та чинності дозволу на розміщення зовнішньої реклами.
77. Таким чином, формулювання пункту 1.4.4 Положення не розширило підстав втручання у права розповсюджувачів зовнішньої реклами, які на законних підставах здійснили розміщення рекламних засобів у місті Дніпрі.
78. Верховний Суд у пункті 46 постанови від 29 липня 2026 року у справі № 160/13963/23 сформулював висновок щодо застосування абзацу 13 пункту 2-2 статті 11 Закону № 2806-IV, який зводиться до того, що дозвільні документи на розміщення зовнішньої реклами, строк дії яких закінчився у період дії воєнного стану в Україні, вважаються такими, дію яких продовжено до кінця календарного року, в якому припинено або скасовано воєнний стан, але не менше трьох місяців з дня його припинення чи скасування.
79. У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що Дніпровська міська рада у рішенні від 18 грудня 2024 року № 64/60 визначила, що Положення діє тимчасово - протягом воєнного стану та до 31 грудня року, у якому воєнний стан припинено або скасовано.
80. Тобто пункт 1.4.4 Положення розрахований на застосування у той самий період, у якому закінчення зазначеного у дозволі строку не припиняє дії документа дозвільного характеру відповідно до абзацу 13 пункту 2-2 статті 11 Закону № 2806-IV.
81. Віднесення рекламного засобу до самовільно розташованих після закінчення строку дії дозволу пункт 1.4.4 Положення пов`язує з додатковою умовою - «якщо строк дії дозволу не продовжено».
82. Тобто закінчення зазначеного у дозволі на розміщення зовнішньої реклами строку саме собою не є достатньою підставою для віднесення рекламного засобу до самовільно розташованих, а пункт 1.4.4 Положення не визначає способу продовження строку дії дозволу і не обмежує його продовженням лише за рішенням робочого органу, тоді як строк дії документа дозвільного характеру може бути продовжено безпосередньо в силу закону.
83. Оскільки документи дозвільного характеру, строк дії яких закінчується у період дії воєнного стану, вважаються такими, дію яких продовжено відповідно до абзацу 13 пункту 2-2 статті 11 Закону № 2806-IV, передбачена пунктом 1.4.4 Положення умова «якщо строк дії дозволу не продовжено» не може бути підставою для віднесення відповідних рекламних засобів до самовільно розташованих.
84. Отже, пункт 1.4.4 Положення не суперечить абзацу 13 пункту 2-2 статті 11 Закону № 2806-IV, оскільки за системного тлумачення цих приписів рекламні засоби, розміщені на підставі дозволів, дія яких продовжена в силу закону, до самовільно розташованих не належать.
85. У випадку позивачів, які покликаються на те, що розмістили рекламні засоби на підставі дозволів на розміщення зовнішньої реклами, строк дії яких закінчився у період дії воєнного стану, дія таких дозволів вважається продовженою відповідно до абзацу 13 пункту 2-2 статті 11 Закону № 2806-IV, а тому пункт 1.4.4 Положення не відносить належні позивачам рекламні засоби до самовільно розташованих і не дає підстав для їх демонтажу за цією ознакою.
86. Тобто пункт 1.4.4 Положення не створює підстави для демонтажу рекламних засобів позивачів лише у зв`язку із закінченням зазначеного в дозволах строку їх дії, якщо дія таких дозволів продовжена в силу закону.
87. З огляду на це твердження позивачів про те, що орган місцевого самоврядування на підставі пункту 1.4.4 Положення віднесе розміщені ними рекламні засоби до самовільно розташованих лише через закінчення зазначеного у дозволі строку, не має нормативно-правового підґрунтя. 
88. У разі демонтажу рекламних засобів з покликанням на оскаржуване Положення такі дії можуть бути предметом судового оскарження, зокрема з підстав порушення встановленої цим Положенням процедури демонтажу.
89. Вимога «якості закону» охоплює чіткість і передбачуваність правової норми, які ЄСПЛ визнає її складовими (рішення у справах «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 і № 37943/06, пункти 50-56); «Сєрков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05, пункт 51)), а також вимогу визначеності, ясності і недвозначності правової норми, сформульовану Конституційним Судом України у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005.
90. Оскільки демонтаж рекламної конструкції, встановленої на підставі дозвільної документації, є втручанням у мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вимога законності такого втручання охоплює не лише наявність правової підстави, а й відповідність акта, що її встановлює, критеріям доступності та передбачуваності і наявність гарантій від свавільного застосування (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункти 108- 110).
91. Пункт 1.4.4 Положення цим вимогам відповідає, оскільки визначає ознаки самовільного розташування рекламного засобу у спосіб, який дає змогу розповсюджувачу зовнішньої реклами передбачити наслідки своєї поведінки, і не допускає демонтажу рекламного засобу, розміщеного на підставі дозволу, дія якого триває, у тому числі продовжена в силу закону.
92. Відсутність у місті Дніпрі на час звернення позивачів до суду з цим позовом чинного порядку розміщення зовнішньої реклами не свідчить про невідповідність змісту Положення акту вищої юридичної сили, оскільки така відсутність не змінює чинності раніше виданих дозволів та не є достатньою підставою для висновку про незаконність Положення.
93. Також позивачі покликаються на те, що пункт 1.4.4 Положення покладає на них негативні наслідки бездіяльності виконавчого комітету Дніпровської міської ради щодо продовження строку дії дозволів. Такі наслідки не настають, оскільки дія дозволів, строк яких закінчився у період дії воєнного стану, вважається продовженою в силу закону незалежно від розгляду виконавчим комітетом заяв про продовження строку дії дозволів та внесення до дозволів відміток про таке продовження.
94. Правомірність дій чи бездіяльності виконавчого комітету щодо розгляду заяв про продовження строку дії дозволів не є предметом цього спору і не впливає на оцінку відповідності Положення акту вищої юридичної сили.
95. Формулювання «уповноважене Дніпровською міською радою комунальне підприємство згідно із статутними повноваженнями» не встановлює підстав втручання у права особи, а визначає організаційний спосіб виконання вже прийнятого рішення про демонтаж рекламного засобу.
96. З огляду на пункт 30 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прийняття рішень про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади вирішується виключно на пленарних засіданнях ради, а стаття 60 цього Закону визначає повноваження органів місцевого самоврядування щодо управління майном комунальної власності.
97. Отже, визначення конкретного комунального підприємства, яке здійснює зберігання та повернення демонтованого майна, належить до дискреції ради, реалізується шляхом ухвалення окремого рішення, що забезпечує можливість його однозначної ідентифікації заінтересованою особою, відомості про яке оприлюднюються в установленому порядку, і не потребує закріплення у Положенні.
98. Тобто відсутність у Положенні найменування конкретного комунального підприємства не свідчить про порушення вимоги правової визначеності, якщо заінтересована особа має реальну можливість однозначно ідентифікувати такого суб`єкта.
99. Питання виконання судових рішень у справах № 160/26954/23 і № 160/15159/24, якими виконавчий комітет Дніпровської міської ради зобов`язано продовжити позивачам строк дії дозволів на розміщення зовнішньої реклами, вирішується у відповідних виконавчих провадженнях і не впливає на оцінку законності нормативно-правового акта.
100. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано визнали протиправним та нечинним у повному обсязі оскаржуване рішення Дніпровської міської ради з підстав недотримання регуляторної процедури за Законом № 1160-IV, непроведення консультацій з громадськістю за статтею 13 Закону № 280/97-ВР і Постановою КМУ № 996 та неможливості затвердження порядку демонтажу за відсутності порядку розміщення.
101. Оскільки доводи позивачів про недотримання установленої процедури прийняття оскаржуваного рішення зводилися до недотримання вимог Закону № 1160-ІV, які на прийняття цього акта в період дії воєнного стану не поширювалися, а зміст пункту 1.4.4 Положення відповідає Закону № 270/96-ВР, Типовим правилам і Закону № 2806-IV та не суперечить вимогам правової визначеності, суди попередніх інстанцій мали відмовити ТОВ "Тетраграмматон 7", ТОВ "Алесан", ТОВ "Сілл" та ТОВ "Голос Дніпра" у задоволенні позову.
102. Відмова у задоволенні позову зумовлена тим, що пункт 1.4.4 Положення за його системного тлумачення не суперечить актам вищої юридичної сили. Водночас для забезпечення правової визначеності Верховний Суд вважає необхідним сформулювати висновок щодо меж застосування цього пункту з урахуванням законодавчого продовження строку дії документів дозвільного характеру.
103. Частина п`ята статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
104. Верховний Суд у цій справі формулює висновок про те, що передбачена пунктом 1.4.4 Положення про порядок демонтажу та зберігання рекламних засобів, вивісок і табличок в місті Дніпрі, затвердженого рішенням Дніпровської міської ради від 18 грудня 2024 року № 64/60, ознака самовільного розташування рекламного засобу «після закінчення строку дії дозволу - якщо строк дії дозволу не продовжено» не поширюється на рекламні засоби, розміщені на підставі дозволів на розміщення зовнішньої реклами, строк дії яких закінчився у період дії воєнного стану та дія яких вважається продовженою відповідно до абзацу 13 пункту 2-2 статті 11 Закону № 2806-IV. Такі рекламні засоби не можуть бути кваліфіковані як самовільно розташовані відповідно до пункту 1.4.4 Положення.
105. Продовження строку дії документа дозвільного характеру відповідно до абзацу 13 пункту 2-2 статті 11 Закону № 2806-IV відбувається в силу закону і не потребує ухвалення окремого рішення робочого органу чи вчинення розповсюджувачем зовнішньої реклами будь-яких дій.
106. Невиконання судових рішень про продовження строку дії дозволів на розміщення рекламних засобів на території міста Дніпра не може бути підставою для віднесення відповідних рекламних засобів до самовільно розташованих.
107. Зазначені висновки Верховного Суду є обов`язковими, зокрема, для Дніпровської міської ради, її виконавчих органів та уповноважених ними комунальних підприємств, а демонтаж рекламного засобу, розміщеного на підставі дозволу, строк дії якого закінчився у період дії воєнного стану, за відсутності інших передбачених Положенням законних підстав для демонтажу, не пов`язаних лише із закінченням строку дії такого дозволу, є незаконним і може бути визнаний протиправним у судовому порядку.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
108. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
109. Відповідно до частини першої статті 351 цього Кодексу суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
110. Верховний Суд не має підстав для направлення справи на новий розгляд, оскільки суди попередніх інстанцій у порядку статті 264 КАС України встановили зміст оскаржуваного нормативно-правового акта, а його відповідність нормам вищої юридичної сили є питанням права, що вирішується судом касаційної інстанції в межах, визначених частиною першою статті 341 КАС України.
111. Водночас суди першої та апеляційної інстанцій не застосували абзац 13 пункту 2-2 статті 11 Закону № 2806-IV, який підлягав застосуванню, унаслідок чого дійшли помилкового висновку про протиправність рішення Дніпровської міської ради від 18 грудня 2024 року № 64/60.
112. За викладених обставин касаційну скаргу Дніпровської міської ради слід задовольнити, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року, додаткове рішення цього ж суду від 20 березня 2025 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
113. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд касаційної інстанції, не повертаючи справи на новий розгляд, змінює судове рішення або ухвалює нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
114. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, витрати позивачів на професійну правничу допомогу відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача не підлягають, а тому додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року щодо вирішення питання розподілу судових витрат підлягають скасуванню.
Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року, додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року у справі № 160/34098/24 скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Тетраграмматон 7», Товариства з обмеженою відповідальністю «Алесан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сілл», Товариства з обмеженою відповідальністю «Голос Дніпра» відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді С.М. Чиркін

В.М. Шарапа