ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 вересня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/684/26 

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого - судді Сисина С.В., за участю секретаря судового засідання Далекорій Б.В., розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справу,
за позовом: Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», код ЄДРПОУ - 14282829, місцезнаходження – 04070, місто Київ, вулиця Андріївська, будинок 4,
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Лукачина Віталія Степановича, РНОКПП – НОМЕР_1 , місцезнаходження – АДРЕСА_1 ,
про стягнення заборгованості за кредитним договором та простроченої заборгованості за комісією,
В С Т А Н О В И В :
Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (далі – позивач) від імені та в інтересах якого дії адвокат Лесечко М.В. (згідно з довіреністю від 20.08.2025) через систему «Електронний суд ЄСІТС» звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовною заявою від 24.06.2026 (яка зареєстрована за вхідним №02.3.1-05/729/26 від 24.06.2026) до відповідача - Фізичної особи-підприємця Лукачини Віталія Степановича про стягнення заборгованості за кредитним договором та комісії за обслуговування кредиту.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» та Фізичною особою-підприємцем Лукачиною Віталієм Степановичем шляхом підписання в електронному вигляді через систему «Інтернет Банкінг» електронним цифровим підписом було укладено кредитний договір «Кредит «всеБІЗНЕС» №713809246862 від 06.03.2025, за умовами якого позивач надав відповідачу кредитні кошти в сумі 800000,00 грн зі строком кредитування до 06.03.2028 включно, зі сплатою комісійної винагороди за надання кредиту в розмірі 1,0% від суми кредиту одноразово та комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 1,6% від суми кредиту щомісячно згідно з узгодженим графіком платежів. Позивач виконав свої зобов`язання в повному обсязі, що підтверджується платіжними інструкціями від 06.03.2025, перерахувавши кошти на рахунок відповідача. Проте відповідач порушив умови договору та графік платежів, у зв`язку з чим допустив прострочення виконання зобов`язань. Оскільки відповідно до ст. 4 невід`ємної частини договору (Типових умов кредитування) несплата будь-якої суми у передбачений строк є несприятливою подією, що дає позивачу право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, банк направив відповідачу вимогу про дострокове погашення заборгованості, яка була залишена без виконання. З огляду на викладене та посилаючись на ст.ст. 525, 526, 530, 612, 629, 1050 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 19.06.2026 в загальному розмірі 589062,40 грн, з яких: 570289,16 грн становить заборгованість за тілом кредиту (включаючи прострочену заборгованість в розмірі 103622,46 грн та строкову заборгованість в розмірі 466666,70 грн) та 18773,24 грн - прострочена заборгованість за комісією, а також покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору в сумі 7068,75 грн.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю Сисина С.В., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.06.2026.
Процесуальні дії у справі
Згідно з ухвалою від 29.06.2026 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами та встановив сторонам строки для подання заяв по суті спору.
29.06.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від відповідача - Фізичної особи-підприємця Лукачини Віталія Степановича надійшов відзив на позовну заяву від 29.06.2026 (який зареєстрований за вхідним №02.3.1-02/6346/26).
03.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника позивача – адвоката Сидорової Ю.В. надійшла заява про вступ у справу як представника від 03.07.2026 (яка зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/6537/26).
03.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника позивача – адвоката Сидорової Ю.В. надійшла відповідь на відзив від 03.07.2026 (яка зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/6538/26).
07.07.2026 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від відповідача - Фізичної особи-підприємця Лукачини Віталія Степановича надійшли заперечення на відповідь на відзив від 06.07.2026 (які зареєстровані за вхідним №02.3.1-02/6608/26).
У постанові від 27.06.2024 у справі №759/16487/21, провадження № 61-772св24 Верховний Суд з посиланням на практику Європейського Суду з прав людини (справи «Заводнік проти Словенії», заява № 53723/13, рішення від 21 травня 2015 року, пункт 70; справа «Созонов та інші проти України», заява № 29446/12, рішення від 08 листопада 2018 року, пункт 8) зазначив, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати, чи були повістки або інші судові документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, суди зобов`язані фіксувати таку інформацію у тексті рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 6 Господарського процесуального кодексу України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Частиною 1 ст. 232 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.
Згідно з ч. 5 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
У постанові від 07.06.2024 у справі №904/1273/23 Об`єднана палата Касаційного господарського суду зазначила, що процесуальним законодавством передбачено два способи надсилання судового рішення - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС. Вимога про надіслання судового рішення через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених пунктом 10 Положення про ЄСІТС, та тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.
Згідно з відповіді №36938308 від 25.06.2026 про наявність зареєстрованого електронного кабінету ЄСІТС: юридична особа Акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (код ЄДРПОУ - 14282829) має зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС.
Відповідно до відповіді №36938321 від 25.06.2026 про відсутність зареєстрованого електронного кабінету ЄСІТС: фізична особа Лукачин Віталій Степанович (РНОКПП – НОМЕР_1 ) не має зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС.
Враховуючи приписи ст. ст. 6 і 242 ГПК України, копія ухвали Господарського суду Закарпатської області від 29.06.2026 про відкриття провадження у справі була скерована позивачу в електронній формі шляхом її направлення до електронного кабінету учасника справи.
З довідки про доставку електронного листа, яка отримана з автоматизованої системи документообігу суду комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», вбачається, що документ в електронному вигляді «Ст. 176 ГПК Відкриття провадження у справі (спрощене провадження) (без призначення дати)» від 29.06.2026 у справі №907/684/26 (суддя Сисин С.В.) було надіслано позивачу в його Електронний кабінет. Документ доставлено до електронних кабінетів учасників справи 29.06.2026 о 13:24.
В пунктах 41-42 постанови Верховного Суду від 30.08.2022р. у справі №459/3660/21 викладена правова позиція, що довідка про доставку документа в електронному вигляді до «Електронного кабінету» є достовірним доказом отримання адресатом судового рішення.
Враховуючи відсутність у відповідача зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС, ухвала суду від 29.06.2026 направлена Фізичній особі-підприємцю Лукачина Віталію Степановичу поштовою кореспонденцією згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №R067214220480 від 30.06.2026 по місцезнаходженню відповідача згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань: АДРЕСА_1 .
08.07.2026 на адресу суду повернулось рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №R067214220480 від 30.06.2026, з якого вбачається, що поштове відправлення оримано відповідачем 07.07.2026.
Згідно відповіді №39234737 від 26.08.2026 про наявність зареєстрованого електронного кабінету ЄСІТС: фізична особа Лукачина Віталій Степанович (РНОКПП – НОМЕР_1 ) має зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС, дата реєстрації 29.06.2026.
Згідно з ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
За змістом п. 1 ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до ч. 9 ст. 165, ч.2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
За змістом приписів ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Частиною 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України визначено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Статтею 248 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Разом з тим, згідно наказу Господарського суду Закарпатської області №19 – к від 15.07.2026 судді Сисину С.В. надано відпустку з 27.07.2026 по 14.08.2026. А тому рішення у справі ухвалено судом у строк з урахуванням перебування судді Сисина С.В. у відпустці. 
Згідно з приписами ч. 4 та 5 ст. 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Аргументи сторін
Суть спору за позицією позивача
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.03.2025 між Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та Фізичною особою-підприємцем Лукачиною Віталій Степановичем було укладено кредитний договір «Кредит «всеБІЗНЕС» №713809246862 у формі електронного документа в системі «Інтернет-Банкінг» шляхом підписання кваліфікованими електронними підписами. Позивач зазначає, що невід`ємною частиною договору є типові умови кредитування в рамках кредитного договору «Кредит «всеБІЗНЕС», які розміщені на його офіційному вебсайті.
Як вказує позивач, згідно з умовами договору кредит надано в сумі 800000,00 грн зі строком кредитування до 06.03.2028 включно, зі сплатою комісійної винагороди за надання кредиту в розмірі 1,0% від суми кредиту одноразово за рахунок кредитних коштів та комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 1.6% від суми кредиту за кожен місяць користування, на цілі придбання основних засобів або поповнення оборотного капіталу в межах видів діяльності відповідача. 
Позивач наголошує, що на виконання умов договору ним було надано кредитні кошти у розмірі 800000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями від 06.03.2025 №NTR.94417695.1257497.29514 про зарахування на поточний рахунок позичальника 792000,00 грн та від 06.03.2025 №NTR.94417695.1257496.29514 про перерахування 8000,00 грн на оплату комісії за надання кредиту, а також випискою з рахунку.
За твердженням позивача, відповідно до графіка платежів відповідач зобов`язався повертати кредит та сплачувати плату за його обслуговування щомісячно не пізніше 6 числа місяця, починаючи з 06.04.2025 по 06.02.2028 у розмірі 35022,22 грн (з яких 22222,22 грн - тіло кредиту, 12800,00 грн - комісія), а 06.03.2028 - у розмірі 35022,30 грн (з яких 22222,30 грн - тіло кредиту, 12800,00 грн - комісія). Загальна сума, що підлягала сплаті відповідачем за договором, становить 1260800,00 грн, включаючи 800000,00 грн тіла кредиту та 460800,00 грн комісії.
У зв`язку з порушенням відповідачем строків сплати належних платежів виникла прострочена заборгованість. Позивач зазначає, що на підставі п. 4.2 ст. 4 Типових умов кредитування він кваліфікував невиконання зобов`язань як несприятливу подію та скористався правом вимагати від відповідача дострокового повернення суми кредиту в повному обсязі разом із нарахованою комісією, направивши відповідачу відповідну письмову вимогу про погашення заборгованості, яка залишилась без виконання.
За розрахунком позивача загальна заборгованість відповідача за договором станом на 19.06.2026 включно становить 589062,40 грн, яка складається з 570289,16 грн заборгованості за сумою кредиту (в тому числі 103622,46 грн простроченої заборгованості та 466666,70 грн строкової заборгованості) та 18773,24 грн простроченої заборгованості за комісією.
Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору щодо своєчасного повернення коштів та сплати комісії, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 589062,40 грн та покласти на нього витрати зі сплати судового збору в сумі 7068,75 грн.
Позиція відповідача
У відзиві на позовну заяву від 29.06.2026, відповідач вказує на те, що він є чесним підприємцем і тривалий час належним чином виконував свої зобов`язання за кредитним договором №713809246862 від 06.03.2025, однак через об`єктивні фінансові труднощі в секторі роздрібної торгівлі допустив тимчасове прострочення планових платежів. З метою досудового врегулювання спору та керуючись п. 5.7 кредитного договору №713809246862 від 06.03.2025, відповідач 11.06.2026 о 14:33, тобто за 13 днів до звернення позивача до суду, офіційно направив на адресу позивача підписане кваліфікованим електронним підписом клопотання про комплексну реструктуризацію заборгованості разом з обґрунтованими розрахунками. Вказане клопотання було успішно прийнято внутрішньою системою позивача та набуло статусу «Проведений» 11.06.2026.
Відповідач наголошує на передчасності позовних вимог у частині стягнення строкової заборгованості, оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою 24.06.2026, повністю проігнорувавши офіційне звернення відповідача про реструктуризацію заборгованості від 11.06.2026, яке перебувало на розгляді профільного комітету позивача. Позивач не надав відповідачу жодної письмової відповіді на проведене клопотання, чим позбавив відповідача можливості вирішити спір мирним шляхом. Відповідач зазначає, що він не відмовляється від виконання зобов`язань, проте одномоментне стягнення всієї суми заборгованості призведе до повної зупинки його господарської діяльності, що унеможливить здійснення подальших виплат, у зв`язку з чим вважає за доцільне врегулювати спір шляхом укладення мирової угоди на умовах розстрочення заборгованості та у разі винесення судового рішення – розглянути можливість його розстрочення виконання строком на 12 місяців рівними частинами з урахуванням наданого позивачу графіка платежів.
Доводи викладені сторонами у інших заявах по суті справи
У відповіді на відзив від 03.07.2026, заперечуючи проти заперечень відповідача щодо стягнення строкової суми заборгованості, позивач посилається на приписи ч.2 ст.1050 ЦК України щодо права позикодавця вимагати дострокового повернення позики (у випадку порушення умов договору), а також на умови пп. 1 п. 4.1. ст. 4 Типових умов кредитування, які є невід`ємною частиною кредитного договору згідно з п.1.1.8 такого договору. Вказаними нормами визначено, що несплата позичальником будь-якої суми у передбачений строк або інше неналежне виконання обов`язків тлумачиться як несприятлива подія. Відповідно до п. 4.2. ст. 4 Типових умов у разі виникнення несприятливої події банк набуває право вимагати від позичальника дострокового повернення отриманого кредиту в повному обсязі разом із платою за кредит та штрафними санкціями в строк не пізніше одного банківського дня з моменту отримання відповідної вимоги. Окрім того, позивач зауважує, що сам по собі факт повідомлення банку про неможливість виконання кредитного зобов`язання не припиняє таке зобов`язання та не звільняє боржника від відповідальності.
Щодо клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду позивач зазначає, що наведені боржником обставини відображають лише поточний стан його підприємницької діяльності та не є тими винятковими обставинами, з якими закон пов`язує можливість розстрочення. Позивач наголошує, що розстрочення є винятковим заходом, наявність підстав для якого повинна доводитися належними засобами доказування з дотриманням балансу інтересів обох сторін. Відсутність коштів у боржника не може вважатися достатньою підставою для затримки виконання судового рішення, оскільки це порушуватиме принципи співмірності та право стягувача на ефективний судовий захист. 
У запереченні на відповідь на відзив від 06.07.2026, відповідач зазначає, що викладені позивачем доводи є неспроможними, необґрунтованими та такими, що не спростовують наявності підстав для надання розстрочки виконання судового рішення строком на 12 місяців. Відповідач зазначає, що він здійснює господарську діяльність у сфері роздрібної торгівлі взуттям, яка наразі зазнає суттєвого спаду через об`єктивні економічні чинники в країні, зокрема зниження купівельної спроможності населення та логістичні ускладнення. А відтак одномоментне стягнення всієї суми заборгованості в розмірі 589062,40 грн та ймовірне блокування рахунків виконавчою службою призведе до повної зупинки господарської діяльності відповідача, неможливості здійснювати закупівлю сезонних товарів та, як наслідок, до банкрутства підприємця, за якого позивач взагалі не отримає задоволення своїх вимог. Натомість розстрочення виконання рішення на 12 місяців дозволить відповідачу зберегти діючий бізнес, акумулювати прибуток від сезонних продажів і гарантовано рівними частинами повністю погасити заборгованість перед банком, що відповідає принципам співмірності, пропорційності та забезпечує баланс інтересів обох сторін.
Крім того, відповідач вказує на свою абсолютну добросовісну поведінку та відсутність ухилення від виконання зобов`язань, оскільки він неодноразово звертався до позивача, зокрема із заявою від 11.06.2026 з метою досудового врегулювання питання та надання добровільної реструктуризації, яка була проігнорована банком, що підтверджується текстом відповіді на відзив. Відповідач частково визнає позовні вимоги в межах тіла кредиту та просить затвердити графік виплат, вважаючи категоричну відмову банку проявом формалізму. Також відповідач наголошує, що належним чином і без жодних прострочень виконує інші суміжні зобов`язання перед цим же фінансовим інститутом за іншими кредитними продуктами, що додатково підтверджує його статус як надійного та добросовісного учасника господарських правовідносин, який опинився у тимчасових фінансових труднощах виключно за одним договором.
Підсумовуючи викладене, відповідач просить, врахувати його доводи, наведені в заявах по суті справи, та задовольнити його клопотання про розстрочення виконання рішення суду строком на 12 місяців рівними частинами. 
Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
Між Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» (далі - банк, кредитодавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Лукачиною Віталієм Степановичем (далі - клієнт, позичальник, відповідач) за допомогою системи «Інтернет Банкінг» укладено кредитний договір «Кредит всеБІЗНЕС» №713809246862 від 06.03.2025 (далі - договір), за умовами статті 1 якого банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит у повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені договором та Типовими умовами, зокрема (але не виключно), відповідно до наступного:
- сума кредиту 800000,00 грн (п. 1.1.1. кредитного договору);
- строк кредитування - до 06 березня 2026 року включно (п. 1.1.3 договору);
- тариф комісійної винагороди - 1,6% за один місяць користування кредитом. Комісійна винагорода розраховується шляхом множення тарифу комісійної винагороди на суму кредиту відповідно до п. 6.3.2 Типових умов та сплачується щомісячно згідно з Графіком платежів, наведеним у п. 1.4 договору (п. 1.1.4.2. кредитного договору);
- процентна ставка за користування кредитом - 0,00001% річних. Проценти нараховуються відповідно до п. 6.2 Типових умов та сплачуються за Графіком платежів, наведеним у п. 1.4 договору (п. 1.1.4.3. кредитного договору);
- процентна ставка на прострочену суму кредиту - 0,00001% річних. Проценти нараховуються відповідно до п. 6.2 Типових умов (п. 1.1.4.4. кредитного договору);
- зазначений поточний рахунок позичальника в АТ «ПУМБ» (п.1.1.5 договору);
- зазначений рахунок для погашення боргових зобов`язань в АТ «ПУМБ» (п. 1.1.6. кредитного договору);
- цільове використання кредиту - на придбання основних засобів та/або поповнення оборотного капіталу в межах видів діяльності позичальника, на здійснення яких позичальник має право відповідно до законодавства України і кредитування яких не заборонено законодавством України та договором, а також на сплату комісійної винагороди, передбаченої п. 1.1.4.1 договору (у разі наявності такої комісійної винагороди) в сумі, що визначається згідно п. 1.1.4.1 договору (п. 1.1.7 договору).
Типові умови кредитування в рамках Кредитного договору КредитвсеБізнес, укладеного в Системі ІНТЕРНЕТ-БАНКІНГ ПУМБ DIGITAL BUSINESS АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК", розміщуються на інтернет-сайті банка (за електронною адресою: https://www.pumb.ua/) та є невід`ємною частиною договору) (п. 1.1.8 договору).
Пунктом 1.4. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити плату за кредит у розмірах та строки, зазначені в наведеному в договорі Графіку платежів.
Відповідно до Графіку платежів (п. 1.4. кредитного договору) позичальник має, починаючи з 06.04.2025, щомісячно не пізніше 6 числа місяця до 06.03.2028 сплачувати суму у розмірі 35022,22 грн, а 06.03.2028 – 35022,30 грн, з яких на погашення основної суми (тіла) кредиту по 22222,22 грн, а 06.03.2028 – 22222,30 грн та на погашення комісії по 12800,00 грн щомісячно. Загальна сума, яка має бути сплачена позичальником на погашення кредиту складає 1260800,00 грн, з яких 800000,00 грн на погашення основної суми (тіла) кредиту та 460800,00 грн на погашення комісії.
Кредитний договір складається з кредитного договору «Кредит всеБІЗНЕС» №713809246862 від 06.03.2025 та Типових умов. З моменту укладення договору Типові умови стають його невід`ємною частиною. Банк має право в будь-який час вносити зміни до Типових умов, повідомляючи про це позичальника як передбачено Типовими умовами. Підписанням договору позичальник підтверджує своє ознайомлення та повну, безумовну і остаточну згоду з договором та Типовими умовами. Умови договору та Типових умов позичальнику відомі та зрозумілі. Укладаючи договір, позичальник приймає на себе всі обов`язки та набуває всіх прав, передбачених Типовими умовами стосовно позичальника, так само як і банк бере на себе всі обов`язки та набуває всіх прав, передбачених Типовими умовами стосовно банку (п. 5.1. кредитного договору).
Згідно з пунктом 5.2. кредитного договору в усіх випадках, не передбачених договором, сторони керуються положеннями Типових умов та законодавством. У разі наявності будь-яких протиріч та/або невідповідностей між Типовими умовами та положеннями договору, такі положення договору мають пріоритет.
У п. 5.3 кредитного договору визначено, що цей договір укладається сторонами у формі електронного документа за допомогою Системи "ІНТЕРНЕТ-БАНКІНГ". Договір є оригіналом електронного документу після його підписання сторонами шляхом накладення КЕП уповноваженого представника банку та КЕП/УЕП позичальника (тип підпису - на розсуд позичальника).
Договір набуває чинності з моменту його підписання банком та позичальником шляхом накладення КЕП/УЕП позичальника (тип підпису - на розсуд позичальника) та КЕП уповноваженого представника банку (з моменту накладення останнього електронного підпису) та діє до моменту виконання сторонами взятих на себе зобов`язань згідно договору в повному обсязі (п. 5.4. кредитного договору).
Відповідно до пункту 5.5. кредитного договору позичальник до підписання цього договору ознайомився з Типовими умовами, завантаживши їх за посиланням, що доступне під час укладення договору в Кабінеті Digital, сторони домовились, що розміщення Типових умов за посиланням в Кабінеті Digital є належним способом надання Типових умов позичальнику. Датою надання Типових умов позичальнику та датою приєднання позичальника до Типових умов є дата підписання договору позичальником. Після підписання договору зі свого боку банк направляє позичальнику підписаний обома сторонами договір на адресу електронної пошти позичальника, зазначену в реквізитах договору.
Позичальник підписанням договору підтверджує свою згоду на отримання на зазначену в розділі «Реквізити та підписи Сторін» договору адресу електронної пошти позичальника підписаного сторонами договору, а також будь-яких інших документів та інформації, пов`язаних з виконанням та/або обслуговуванням договору (п. 5.6. кредитного договору).
Факт укладення договору зі сторони позичальника підтверджується протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису від 24.06.2026, відповідно до якого файл, що містить кредитний договір, підписано відповідачем і позивачем 06.06.2025 о 13:48:48 та о 13:48:54 відповідно.

Відповідно до п.2.1. Типових умов кредитування в рамках Кредитного договору КредитвсеБізнес, укладеного в Системі ІНТЕРНЕТ-БАНКІНГ ПУМБ DIGITAL BUSINESS АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" (діють з 02.12.2024), які згідно з п.1.1.8 кредитного договору є його невід`ємною частиною (далі – Типові умови) такі Типові умови регулюють відносини між банком і позичальником щодо надання і використання та повернення кредиту, здійснення плати за кредит.
Пунктом 2.2. Типових умов кредитування передбачено, що погодження позичальником таких Типових умов здійснюється шляхом укладення кредитного договору «Кредит «всеБізнес» за встановленою банком формою. Належним чином підписаний позичальником кредитний договір розглядається сторонами як акцпет позичальника. Підписаний позичальником кредитний договір разом з цими Типовими умовами, які викладені на сайті банку, складає укладений між банком і позичальником кредитний договір, що підтверджується підписами банка і позичальника. 
За змістом п.п.4.1. та 4.2. Типових умов кредитування у випадку виникнення будь-якої несприятливої події (однією з яких є несплата позичальником будь-якої суми, що належить до сплати на користь банку згідно з договором та Типовими умовами у передбачений ними строк, та/або невиконання або неналежне виконання позичальником будь-яких інших обов`язків за договором та/або за іншими договорами, укладеними з банком, що передбачено п.п.1 п.4.1. Типових умов) банк набуває право вимагати від позичальника достроково повернути виданий позичальнику кредит, а позичальник зобов`язаний, незважаючи на інші положення договору і Типових умов, виконати таку вимогу банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі, разом із платою за кредит і штрафними санкціями, що належать до сплати позичальником на користь банку згідно з договором у строк не пізніше 1 (одного) банківського дня з моменту отримання відповідної вимоги. У разі невиконання позичальником зазначеної вимоги, банк має право здійснювати договірне списання грошових коштів з рахунків позичальника в порядку, встановленому договором і Типовими умовами для погашення боргових зобов`язань позичальника перед банком. Направлення зазначеної в цьому пункті вимоги є умовою для набуття банком права на дострокове договірне списання коштів та не стосується дострокового стягнення заборгованості в судовому порядку, яке здійснюється в порядку процедур, передбачених законодавством. 
Оскільки відповідно до п.1.1.4.1. договору передбачено комісійну винагороду в сумі 1%, яка сплачується позичальником одноразово за рахунок кредитних коштів, відповідно до платіжної інструкції №TR.94417695.1257496.29514 від 06.03.2025 підтверджено, що ФОП Лукачина Віталій Степанович перерахував Акціонерному товариству «Перший український міжнародний банк» комісію за надання кредиту у розмірі 8000,00 грн та у цій платіжній інструкції у графі «призначення платежу» зазначено «оплата комісії за рахунок кредитних коштів за договором №713809246862 від 06.03.2025 за позикою Фізичної особи-підприємця Лукачини Віталія Степановича».
Так як п.1.1.5 кредитного договору «КредитвсеБІЗНЕС» передбачено, що надання кредиту відбувається шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника, відкритий в АТ «ПУМБ», а відтак перерахування відповідачу зазначених кредитних коштів у сумі 792000,00 грн (з урахуванням сплаченої позичальником комісії в сумі 8000 грн від суми позики 800000,00 грн) підтверджується платіжною інструкцією №TR.94417695.1257497.29514 на суму 792000,00 грн із призначенням платежу про зарахування на поточний рахунок відповідача кредитних коштів за договором №713809246862 від 06.03.2025. 
Згідно розрахунку заборгованості Фізичної особи-підприємця Лукачини Віталія Степановича перед Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» за кредитним договором №713809246862 від 06.03.2025 станом на 19.06.2026 та виписки по особовому рахунку відповідача за період з 03.06.2025 по 19.06.2026, встановлено, що у Фізичної особи-підприємця Лукачини Віталія Степановича наявна заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 589062,40 грн з якої: 570289,16 грн сума кредиту (тіло), включаючи прострочену заборгованість за сумою кредиту в розмірі 103622,46 грн та строкову заборгованість за сумою кредиту в розмірі 466666,70 грн та 18773,24 грн прострочена заборгованість за комісією.
Також з цього розрахунку заборгованості Фізичної особи-підприємця Лукачини Віталія Степановича перед Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» за кредитним договором №713809246862 від 06.03.2025 станом на 19.06.2026 та з виписки по особовому рахунку відповідача за період з 03.06.2025 по 19.06.2026, вбачається, що на виконання умов кредитного договору відповідач сплачував кошти 06.06.2025, 06.07.2025, 06.08.2025, 06.09.2026, 06.10.2025, 06.11.2025, 06.12.2025, 06.01.2026 по 35022,22 грн та у подальшому банком здійснювалося договірне списання грошових коштів на погашення заборгованості згідно кредитного договору в таких сумах: 06.02.2026 – 37,75 грн, 11.02.2026 – 5000,00 грн, 21.02.2026 – 4100,00 грн, 19.05.2026 – 20000,00 грн, 21.05.2026 – 22000,00 грн, 21.05.2026 – 928,67 грн, 27.05.2026 – 3600,00 грн, 06.06.2026 – 3022,22 грн. З наведеного вбачається прострочення відповідачем з 06.02.2026 сплати коштів, визначених Графіком платежів (згідно п. 1.4. кредитного договору), відповідно до якого відповідач (позичальник) зобов`язаний був щомісячно, починаючи з 06.04.2025, не пізніше 6 числа місяця до 06.03.2028 сплачувати суму у розмірі 35022,22 грн, з якої на погашення основної суми (тіла) кредиту по 22222,22 грн та на погашення комісійної винагороди за обслуговування кредиту по 12800,00 грн.
30.05.2026 позивач надіслав на адресу відповідача вимогу про погашення простроченої заборгованості №399 від 26.05.2026 (далі – вимога банку), у якій, вказавши про наявний у позичальника станом на 26.05.2026 борг за кредитним договором у розмірі 585169,38 грн (щодо повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом), з посиланням на ст.ст.1040 і 1050 ЦК України, звернувся до відповідача з вимогою негайно погасити прострочену заборгованість за договором у вказаній сумі. В означеній вимозі банк повідомив позичальника, що у випадку невиконання вимоги банк залишає за собою право на звернення до суду з метою примусового стягнення кредитної заборгованості та вжиття інших заходів для захисту майнових інтересів кредитора. 
Вказана вимога була направлена на адресу відповідача засобами поштового зв`язку 30.05.2026 цінним листом з описом вкладення від 27.05.2026 за №0505629727420, що підтверджується фіскальним чеком від 30.05.2026, листом з описом вкладення, та списком згрупованих поштових відправлень. Згідно долученої до позовної заяви копії інформації на офіційному сайті АТ Укрпошта» в розділі пошуку поштових відправлень (трекінг) встановлено, що поштове відправлення від 27.05.2026 за №0505629727420 15.06.2026 передано на зберігання по причині «закінчення встановленого терміну зберігання».
Отже, за наданим банком розрахунком станом на 19.06.2026 у Фізичної особи-підприємця Лукачини Віталія Степановича наявна заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 589062,40 грн, з якої - 570289,16 грн сума кредиту (тіло), включаючи прострочену заборгованість за сумою кредиту в розмірі 103622,46 грн та строкову заборгованість за сумою кредиту в розмірі 466666,70 грн та 18773,24 грн прострочена заборгованість за комісією.
Наявна заборгованість і стала причиною звернення позивача до суду з даним позовом.
Предметом доказування у справі є обставини щодо укладення сторонами кредитного договору «Кредит «всеБІЗНЕС» №713809246862 від 06.03.2025 та виконання зобов`язань за ним.
Правове обґрунтування і оцінка суду
Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За умовами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Укладений між позивачем та відповідачем правочин за своїм змістом та правовою природою є кредитним договором, який підпадає під правове регулювання норм §2 глави 71 Цивільного кодексу України.
Згідно зі ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі, а недодержання такої форми вказує на його нікчемність.
Стаття 207 Цивільного кодексу України визначає, що правочин є вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1); правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина 2); використання при вчиненні правочинів електронного підпису допускається у випадках, встановлених законом (частина 3).
Основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів врегульовано Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», згідно статті 6 якого для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладенням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, права та обов`язки суб`єктів відносин у сферах електронної ідентифікації та електронних довірчих послуг регулюються Законом України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронний підпис це електронні дані, що додаються до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються підписувачем як підпис; кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа.
Згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Частина 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Приписами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину.
У пункті 7.1. постанови від 16.06.2020 по справі №145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду надала правовий висновок стосовно застосування цієї статті та вказала, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Таким чином, підписання договору, який укладений між сторонами за допомогою електронного підпису, є правомірним та вказує на належне дотримання цих правових положень.
Згідно з ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частина 2 статті 1054 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 ст.1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частинами 1 та 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
За приписом ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).
Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України невиконання зобов`язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, є порушенням зобов`язання.
Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що 06.03.2025 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір «Кредит «всеБІЗНЕС» №713809246862, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 800000,00 грн, а відповідач зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом згідно графіку погашення кредиту, а також сплатити комісію.
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Відповідно до ч.2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
На підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, врахувавши аргументи сторін, наведені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з врахуванням такого.
Суд зазначає, що під час розгляду справи кожній стороні була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в тому числі подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст.ст. 13, 74 ГПК України).
Водночас, суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
При ухваленні рішення суд враховує позицію відповідача щодо позовних вимог, наведену у відзиві на позовну заяву від 29.06.2026, у якому він зазначив, що не відмовляється від виконання зобов`язання за кредитним договором, проте зазначив, що одномоментне стягнення всієї суми заборгованості в розмірі 589062,40 грн призведе до повної зупинки його господарської діяльності, а відтак клопоче перед судом про сприяння у мирному врегулюванні спору шляхом укладення мирової угоди, яким розстрочити стягнення спірної заборгованості. 
Щодо цього, суд зазначає, що у ч.1 ст. 165 ГПК України зазначено, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. 
Згідно з пунктами 3 і 5 ч. 3 ст. 165 ГПК України відзив повинен містити: у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
Відповідно до приписів ч.4 ст. 165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Отже, врахувавши подані відповідачем заяви по суті справи (відзив та заперечення на відповідь на відзив) суд враховує, що відповідач, який підтвердив укладення кредитного договору, водночас не заперечив про наявність у нього перед АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» заборгованості за кредитним договором «Кредит «всеБІЗНЕС» №713809246862 від 06.03.2025 у загальній сумі 589062,40 грн, з якої 570289,16 грн становить заборгованість за тілом кредиту (включаючи прострочену заборгованість в розмірі 103622,46 грн та строкову заборгованість в розмірі 466666,70 грн) та 18773,24 грн - прострочена заборгованість за комісією.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Водночас, судом враховано, передбачене п.п.4.1. та 4.2. Типових умов кредитування в рамках Кредитного договору КредитвсеБізнес, укладеного в Системі ІНТЕРНЕТ-БАНКІНГ ПУМБ DIGITAL BUSINESS АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК" (діють з 02.12.2024) право банку при порушенні позичальником зобов`язань змінити умови договору, зокрема, зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту.
Так, за змістом п.п.4.1. та 4.2. Типових умов кредитування у випадку виникнення будь-якої несприятливої події (однією з яких є несплата позичальником будь-якої суми, що належить до сплати на користь банку згідно з договором та Типовими умовами у передбачений ними строк, та/або невиконання або неналежне виконання позичальником будь-яких інших обов`язків за договором та/або за іншими договорами, укладеними з банком, що передбачено п.п.1 п.4.1. Типових умов) банк набуває право вимагати від позичальника достроково повернути виданий позичальнику кредит, а позичальник зобов`язаний, незважаючи на інші положення договору і Типових умов, виконати таку вимогу банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі, разом із платою за кредит і штрафними санкціями, що належать до сплати позичальником на користь банку згідно з договором у строк не пізніше 1 (одного) банківського дня з моменту отримання відповідної вимоги.
Таке ж право банку на дострокове повернення кредиту та заборгованості за ним визначено ч.2 ст.1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Отже, враховуючи приписи ч. 2 ст. 1050 ЦК України, умови п.п.4.1. та 4.2. Типових умов кредитування, через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за кредитним договором «Кредит «всеБІЗНЕС» №713809246862 від 06.03.2025 (наявність боргу за кредитним договором станом на 26.05.2026 у розмірі 585169,38 грн), тобто наявність простроченої заборгованості, позивач направляв на адресу відповідача вимогу від 26.05.2026 №399 про негайне погашення простроченої заборгованості за договором у вказаній сумі. В означеній вимозі банк повідомив позичальника, що у випадку її невиконання, банк залишає за собою право на звернення до суду з метою примусового стягнення кредитної заборгованості та вжиття інших заходів для захисту майнових інтересів кредитора. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що банк дотримався вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, направивши боржнику відповідну вимогу про негайну сплату кредитної заборгованості, так як до позовної заяви долучені докази її направлення відповідачу поштовими документами (копії чека, опису вкладення та роздруківки з сайту Укрпошти).
А відтак суд відхиляє доводи відповідача у запереченні на відповіді на відзив про відсутність підстав для дострокового розірвання кредитних відносин та повернення заборгованості за кредитом, враховуючи подачу відповідачем заяви від 11.06.2026 з метою досудового врегулювання питання та надання добровільної реструктуризації, так як у зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язків щодо повернення кредитних коштів та настанням несприятливої події, передбаченої п. 4.1 ст. 4 Типових умов, банк скористався своїм правом вимоги дострокового повернення всієї суми виданого кредиту, сплати нарахованої комісії та штрафних санкцій, що передбачено як цими Типовими умовами (як невід`ємною частиною кредитного договору), так і положеннями ч.2 ст.1050 ЦК України.
За таких обставин, оскільки відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором «Кредит «всеБІЗНЕС» №713809246862 від 06.03.2025 щодо повернення кредитних коштів та сплати комісійної винагороди за обслуговування кредиту в обумовлені строки не виконав, а позивач відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України реалізував своє право на дострокове повернення заборгованості шляхом направлення вимоги про погашення заборгованості, а відтак наявними у справі доказами підтверджено заборгованість відповідача перед позивачем станом на 19.06.2026 включно за кредитним договором «Кредит «всеБІЗНЕС» №713809246862 від 06.03.2025 у загальній сумі 589062,40 грн з яких 570289,16 грн сума кредиту (тіло), включаючи прострочену заборгованість за сумою кредиту в розмірі 103622,46 грн та строкову заборгованість за сумою кредиту в розмірі 466666,70 грн та 18773,24 грн прострочена заборгованість за комісією.
Водночас, здійсненою судом перевіркою наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 19.06.2026, судом помилок при складанні такого розрахунку не встановлено і такий розрахунок – згідно висновків суду – виконаний позивачем з урахуванням умов кредитного договору №713809246862 від 06.03.2025 та фактичних обставин справи.
Враховуючи наведене, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором «Кредит «всеБІЗНЕС» №713809246862 від 06.03.2025 у загальній сумі 589062,40 грн, з якої: 570289,16 грн становить заборгованість за тілом кредиту (включаючи прострочену заборгованість в розмірі 103622,46 грн та строкову заборгованість в розмірі 466666,70 грн) та 18773,24 грн - прострочена заборгованість за комісією.
Отже, позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо аргументів відповідача, наведених у відзиві на позовну заяву від 29.06.2026, з проханням до суду щодо врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди на умовах розстрочення заборгованості, суд роз`яснює відповідачу наступне. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.01.2021 у справі № 916/661/20 зазначила, що одним зі способів вирішення господарського спору є мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав та обов`язків сторін щодо предмета позову. Право сторін на укладення мирової угоди встановлено Господарським процесуальним кодексом України. Подібний висновок також викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 914/3014/20, від 12.05.2021 у справі № 910/11213/20.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 192 ГПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. 
Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.
Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією самою ухвалою одночасно закриває провадження у справі.
Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону або порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє. 
Статтею 193 ГПК України передбачено, що виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження". У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.
Аналіз наведених положень процесуального законодавства свідчить про те, що мирова угода у позовному провадженні - це письмова домовленість між сторонами спору про його вирішення, яка укладається в добровільному порядку з метою припинити спір, на погоджених сторонами умовах. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони припиняють наявний правовий конфлікт самостійним (без державного примусу) врегулюванням розбіжностей на погоджених умовах. Спір може бути врегульовано укладенням мирової угоди на будь-якій стадії господарського процесу, у тому числі на стадії виконання судового рішення.
На відміну від звичайного договору мирова угода в позовному провадженні укладається у процесі розгляду справи в господарському суді у формі та на умовах, передбачених процесуальним законодавством; підлягає затвердженню господарським судом; припиняє процесуально-правові відносини сторін; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового рішення. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/661/20 та постановах Верховного Суду від 21.03.2023 у справі № 914/3014/20, від 12.05.2021 у справі № 910/11213/20.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що на адресу суду від сторін не надходило для розгляду судом укладеної сторонами мирової угоди в справі, а відтак доводи відповідача щодо врегулювання судом спору шляхом сприяння сторонам в укладенні мирової угоди на умовах розстрочення заборгованості є безпідставними і не грунтуються на приписах процесуального законодавства.
Розглянувши клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду, наведене у відзиві на позовну заяву від 29.06.2026, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення означеного клопотання з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Відповідно до ч.3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч.4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.5 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю (ч.7 ст.331 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, суд, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення суду, зміну способу і порядку виконання рішення, повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події.
Підставою для розстрочки виконання рішення має бути існування об`єктивних, непереборних, виняткових обставин, що ускладнюють вчасне виконання рішення суду.
Розстрочка виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке, до того ж, реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Особа, яка подала заяву про відстрочку або розстрочку виконання рішення повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі. До заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи ускладнення виконання рішення.
Відповідач просить суд врахувати фінансове становище та розстрочити борг, який є предметом спору у цій справі строком на 12 місяців. Відповідач вказує на скрутне фінансове становище та об`єктивні труднощі у секторі роздрібної торгівлі (зокрема, роздрібній торгівлі взуттям), які виникли внаслідок загальноекономічних чинників, зниження купівельної спроможності населення та логістичних ускладнень. На підтвердження своєї добросовісної поведінки відповідач зазначив, що 11.06.2026 о 14:33 (тобто за 13 днів до звернення позивача до суду 24.06.2026) він офіційно направив до Акціонерного товариства «ПУМБ» клопотання про комплексну реструктуризацію заборгованості за Кредитним договором №713809246862 від 06.03.2025, яке набуло статусу «Проведений» у системі банку 11.06.2026, однак таке звернення було проігноровано позивачем без надання письмової відповіді. Крім того, відповідач наголошує на належному виконанні своїх зобов`язань за іншими суміжними кредитними продуктами перед цим же банком.
Обґрунтовуючи необхідність розстрочення, відповідач зазначає, що одномоментне примусове стягнення всієї суми заборгованості в розмірі 589062,40 грн та ймовірне блокування його рахунків органами виконавчої служби призведе до повної зупинки господарської діяльності, унеможливить здійснення закупівель сезонних товарів та спричинить банкрутство підприємця, через що позивач позбавиться можливості взагалі отримати задоволення своїх вимог. Натомість надання розстрочки виконання судового рішення дозволить відповідачу зберегти діючий бізнес, акумулювати прибуток від сезонних продажів та гарантовано і повністю погасити заборгованість перед банком за запропонованим графіком.
Позивач заперечив проти розстрочення виконання рішення суду, оскільки відповідач неналежно обґрунтував клопотання розстрочення виконання рішення суду, що наведене у відзиві на позовну заяву від 29.06.2026. 
Розглянувши клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду, суд зазначає, що згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.
Відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені у нормах матеріального права, і перш за все у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.
Несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст. 6 Конвенції, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру, а у системному розумінні цієї норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.
Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання. Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначені судом. Присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже, сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у статті 6 Конвенції.
Суд враховує, що заборгованість відповідача перед позивачем становить 589062,40 грн.
Існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як "потерпілої сторони"; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.
Тобто, у цьому контексті для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися і інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення суду.
Водночас, оскільки п.1 ст. 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, вони не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (рішення ЄСПЛ у справі «Горнсбі проти Греції», у справі «Бурдов проти Росії», у справі «Ясюнієне проти Литви»).
Отже, не вбачаючи підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду з підстав скрутного фінансового становища, через об`єктивні труднощі у секторі роздрібної торгівлі, подачу звернення позивачу 11.06.2026 про комплексну реструктуризацію заборгованості за кредитним договором №713809246862 від 06.03.2025 (яке не розглянуто банком), ймовірне блокування рахунків органами виконавчої служби у випадку примусового виконання рішення суду, що призведе до повної зупинки господарської діяльності, належне виконання своїх зобов`язань за іншими суміжними кредитними продуктами перед цим же банком, суд зазначає, що на підтвердження своїх доводів відповідач не надав жодного доказу (крім звернення від 11.06.2026 про комплексну реструктуризацію заборгованості за кредитним договором), а відтак відповідач не обгрунтував і не довів належними доказами, що дана заборгованість є винятковою обставиною, не вказав об`єктивні причини такої заборгованості, не надав доказів свого незадовільного фінансового стану та не обгрунтував, що у випадку задоволення клопотання про розстрочення виконання рішення суду, це призведе до можливості належного і своєчасного виконання ним такого рішення суду, а також відповідач не підтвердив належне виконання ним своїх зобов`язань за іншими суміжними кредитними договорами перед цим же банком.
А тому само по собі звернення відповідача до позивача із клопотанням від 11.06.2026 про комплексну реструктуризацію заборгованості за кредитним договором №713809246862 від 06.03.2025 (навіть за відсутності доказів надання банком відповіді на таке звернення), доводи відповідача про ймовірне блокування рахунків органами виконавчої служби у випадку примусового виконання рішення суду само по собі не свідчить про існування об`єктивних, непереборних, виняткових обставин, що ускладнюють вчасне виконання рішення суду, що має враховуватися судом при розгляді клопотання про розстрочення виконання рішення суду.
Крім цього, суд враховує, що станом на день ухвалення рішення відповідач не надав доказів часткового погашення спірної заборгованості, яка має місце з 06.02.2026 (тобто більше 7 місяців).
Не вбачаючи підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду, суд також зазначає, що, розстрочивши виконання рішення, у даному випадку суд не стимулюватиме процедуру виконання рішення суду, а лише сприятиме відповідачу в подальшому порушувати свої зобов`язання та без достатньої правової підстави користуватися коштами позивача.
Натомість розстрочення виконання рішення суду буде істотно порушувати майнові інтереси позивача внаслідок тривалого перенесення терміну повернення заборгованості за кредитним договором «Кредит «всеБІЗНЕС» №713809246862 від 06.03.2025.
Довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушуватиме право позивача на повагу до власності та на вільне володіння своє власністю (коштами).
Враховуючи викладене, суд – за наявними у справі матеріалами – не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду, що наведене у відзиві на позовну заяву від 29.06.2026.
Щодо обґрунтованості рішення
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями ст. ст. 13 – 14 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
В силу приписів ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Суд також зазначає, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у ст. 13 ГПК України, втрачає сенс (постанови від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21).
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю.
Розподіл судових витрат
Згідно платіжних інструкцій №000588689/00000024065 та №00000024057 від 23.06.2026 при подачі позову через систему «Електронний суд ЄСІТС» про стягнення заборгованості за кредитним договором та простроченої заборгованості за комісією у загальному розмірі 589062,40 грн, позивачем сплачено судовий збір у сумі 7068,75 грн.
Судові витрати на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 129 ГПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» встановлено у 2026 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2026 року - 3328,00 грн.
Відповідно до підп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлена ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відтак, оскільки позовні вимоги задоволено повністю, на відповідача покладаються витрати зі сплати судового збору в повному обсязі.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 252, 256 Господарського процесуального кодексу України, суд
У Х В А Л И В :
Позов задовольнити.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Лукачина Віталія Степановича (РНОКПП – НОМЕР_1 , місцезнаходження – АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (код ЄДРПОУ - 14282829, місцезнаходження – 04070, місто Київ, вулиця Андріївська, будинок 4) заборгованість за кредитним договором «Кредит «всеБІЗНЕС» №713809246862 від 06.03.2025 в сумі 589062,40 грн (п`ятсот вісімдесят дев`ять тисяч шістдесят дві гривні 40 копійок) з якої: 570289,16 грн (п`ятсот сімдесят тисяч двісті вісімдесят дев`ять гривень 16 копійок) сума кредиту (тіло), включаючи прострочену заборгованість за сумою кредиту в розмірі 103622,46 грн (сто три тисячі шістсот двадцять дві гривні 46 копійок) та строкову заборгованість за сумою кредиту в розмірі 466666,70 грн (чотириста шістдесят шість тисяч шістсот шістдесят шість гривень 70 копійок) та 18773,24 грн (вісімнадцять тисяч сімсот сімдесят три гривні 24 копійки) прострочена заборгованість за комісією, а також стягнути 7068,75 грн (сім тисяч шістдесят вісім гривень 75 копійок) в повернення сплаченого судового збору.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
У задоволенні клопотанні відповідача - Фізичної особи-підприємця Лукачина Віталія Степановича про розстрочення виконання рішення суду, що наведене у відзиві на позовну заяву від 29.06.2026 (який зареєстрований за вхідним №02.3.1-02/6346/26 від 29.06.2026) - відмовити.
На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Суддя С.В. Сисин