Справа № 750/5397/26 | Головуючий у 1 інстанції Крапивний Б. В.
Провадження № 33/4823/673/26 |
Категорія - ч.3 ст. 172-11 КУпАП |

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2026 року | місто Чернігів

Чернігівський апеляційний суд в складі: судді Мазура С.А.,
за участі представника особи, що притягається до адміністративної захисника Кучера В.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Кучера В.М. в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 червня 2026 року, 

встановив:

Цією постановою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовця, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -
притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП та на нього накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у розмірі 665 грн 60 коп. 
Місцевим судом встановлено, що 09.05.2026 військовослужбовець ОСОБА_1 самовільно залишив місце служби у АДРЕСА_2 та до 10.05.2026 включно був відсутній за місцем служби без поважних причин в умовах воєнного стану, проводячи час на власний розсуд.
Не погодившись із рішенням суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, мотивуючи пропуск такого необізнаністю про розгляд справи та прийняте рішення; постанову суду просить скасувати, а провадження по справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. 
Вважає постанову незаконною та необґрунтованою, оскільки суд поклав в основу рішення письмові пояснення свідків та рапорти та не взяв до уваги письмові пояснення ОСОБА_1 . Вказує, що в порушення ст. 256 КУпАП зазначена у постанові суть правопорушення, передбаченого ст. 172-11 КУпАП є неконкретною та не відповідає диспозиції ч. 3, оскільки з правопорушення не слідує, що він самовільно залишив військову частину та не зазначено місця вчинення правопорушення, з якого та по який час він повинен був перебувати у місці служби, не зазначено коли повернувся, що унеможливлює надати правильну юридичну оцінку діям ОСОБА_1 . Враховуючи період, що ставиться йому у вину з 09.05.2025 по 10.05.2026 то він був відсутній до 3 дні (ч. 1 ст. 172-11 КУпАП), тому вважає посилання на ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, яка передбачає термін до 10 днів, необґрунтованим. Також звертає увагу суду, що у порушення ч. 2 ст. 254 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення складено лише 13.05.2026, тоді як такий складається не пізніше 24 годин з моменту виявлення особи, що вчинила правопорушення та у двох примірниках, один із яких вручається особі. Вказує, що судом не враховано пояснення ОСОБА_1 у протоколі від 13.05.2026 про те, що 09.05.2026 він прибув на місце служби, однак не заходив на місце служби та близько 11 години вибув до 12 ОБрП, де працював у штабі з начальником штабу та звідти вибув близько 15 години і поїхав додому, де написав рапорт на відпустку у за стосунку «Армія+», однак через невідомі причини такий рапорт не пройшов, тому він написав у паперовому вигляді і в той же день рапорт не відвіз, а на наступний день не пішов на службу, оскільки вважав, що він перебуває у відпустці, в обідній час передав такий рапорт ОСОБА_2 щоб той здав його за належністю. Тому вважає, що умислу на залишення служби не доведено, а також просить врахувати, що ОСОБА_1 з 1997 року несе військову службу, ніколи до адміністративної відповідальності не притягувався, Статут ЗСУ не порушував, завжди відповідально ставився до виконання покладених обов`язків, брав безпосередню участь у заходах по забезпеченню оборони України. 
В засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтвердив захисник, який не заперечував проти розгляду справи у його відсутність, що узгоджується з положеннями з ч. 6 ст. 294 КУпАП.
Дослідивши апеляційну скаргу, вислухавши апелянта, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити із викладених підстав, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до наступного.
З метою доступу до правосуддя, суд вважає можливим поновити строк на апеляційне оскарження.
Відповідно ст.ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами. 
Адміністративна відповідальність за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП передбачена за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб.
Об`єктивна сторона може мати наступні прояви: самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби тривалістю до трьох діб; нез`явлення військовослужбовця строкової служби вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до трьох діб; самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів тривалістю до десяти діб; нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин у разі призначення або переведення тривалістю до десяти діб; нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб.
Під військовою частиною слід розуміти територію у межах казарменого, табірного, похідного чи бойового розташування частини.
Місцем служби військовослужбовця, як правило, є військова частина, в якій він проходить службу, і тому поняття військової частини і місця служби зазвичай збігаються. Якщо вони не збігаються, то під місцем служби слід розуміти всяке інше місце, де військовослужбовець повинен протягом деякого часу виконувати військові обов`язки або перебувати відповідно до наказу або дозволу командира (начальника). 
Початковим моментом самовільного залишення є день, коли військовослужбовець самовільно покинув розташування військової частини чи місця служби, а кінцевим - день повернення в частину або затримання поза межами частини.
Суб`єктивна сторона завжди характеризується прямим умислом з метою тимчасового ухилення від служби.
Самовільним залишенням частини або місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно із законодавством уповноважений такий дозвіл надати. Нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу це його нез`явлення на службу в строк, указаний у відповідному документі. Поважними причинами затримки військовослужбовця може бути визнана, наприклад, хвороба, що перешкоджає пересуванню, смерть або тяжка хвороба членів його сім`ї, стихійне лихо чи інші надзвичайні обставини, які підтверджені відповідними документами.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою і незаконною, оскільки прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права і без повного з`ясування обставин справи, не заслуговують на увагу.
Так, факт самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_1 місця служби, підтверджується протоколом № 1-окп від 13.05.2026 року, відповідно до якого 09.05.2026 військовослужбовець ОСОБА_1 самовільно залишив місце служби у АДРЕСА_2 (із зазначенням адреси) та до 10.05.2026 включно був відсутній за місцем служби без поважних причин в умовах воєнного стану; рапортами про неприбуття 09.05.2026 на місце служби військовослужбовця ОСОБА_1 , письмовими поясненнями ряду свідків, детально викладених судом першої інстанції, відповідно до яких підтверджується викладене у протоколі, а саме самовільне нез`явлення на місце служби ОСОБА_1 09.05.2026 та його відсутність 10.05.2026, повідомлення військовослужбовцями 09.05.2026 за розпорядженням командира ОСОБА_1 у нього вдома про необхідність припинення таких дій та його відмову в цьому без роз`яснення причин, передачу ним 10.05.2026 рапорту на відпустку через військовослужбовця та подальше повернення його на службу 11.05.2026. 
На переконання апеляційного суду, зібрані у справі докази є належними та допустимими, відповідають фактичним обставинам справи, встановленим у судовому засіданні суду першої інстанції, і повністю підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставиться йому у вину.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку за принципом «поза розумним сумнівом» про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, оскільки він, будучи військовослужбовцем (не строкової служби) 09.05.2026 самовільно залишив місце служби у АДРЕСА_2 та до 10.05.2026 включно був відсутній без поважних причин в умовах воєнного стану.
Тому посилання на неконкретність пред`явленого правопорушення, зокрема через не зазначення місця вчинення правопорушення, неспроможні, оскільки таке зазначено, але з урахуванням воєнного стану в країні, слушно не містить конкретної адреси. 
А доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій із посиланням на те, що неявка на службу менше ніж на три доби підлягає кваліфікації за ч. 1 ст. 172-11 КУпАП безпідставні, оскільки вирішальним у даму випадку є вчинення адміністративного правопорушення саме військовослужбовцем не строкої служби, яким є ОСОБА_1 , тоді як така кваліфікуюча ознака як строк, на який він залишив місце служби також відповідає встановленому диспозицією ч. 3 – до 10 діб.
Так само твердження про недоведеність суб`єктивної сторони із посиланням на те, що подавши рапорт на відпустку, ОСОБА_1 не вважав свої дії неправомірними, теж неспроможні, оскільки самовільним залишенням місця служби вважається таке, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно із законодавством уповноважений такий дозвіл надати. Відсутність такого дозволу у справі доведено. Крім цього, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, написання та подання рапорту про надання відпустки не є автоматичною підставою для її надання, і таке право настає лише з моменту видачі відповідного наказу, чого у цьому провадженні також не було. І не розуміти цього, враховуючи досвід ОСОБА_1 як військовослужбовця, останній не міг. 
Разом із цим, апеляційний суд вважає, що складання протоколу про адміністративне правопорушення саме 13.05.2026 не свідчить про порушення ч. 2 ст. 254 КУпАП, якою передбачено складання протоколу з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, тобто коли у посадової особи, уповноваженої складати протокол, буде достатньо фактичних даних для висновку про наявність чи відсутність в діях чи бездіяльності особи вини у вчиненні правопорушення, наявності всіх достатніх даних для заповнення та складання протоколу про адміністративне правопорушення, тобто після виконання всіх необхідних процесуальних дій. Відтак, саме після з`ясування всіх обставин, відібрання пояснень та проведення службового розслідування, було складено вказаний протокол, що повною мірою узгоджується з хронологією складених процесуальних документів.
Більше того, КУпАП не вказує на наслідки порушення строків складання протоколу про адміністративне правопорушення, а тому вказані доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги.
Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність і належність доказів, наданих під час складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , апеляційний суд не вбачає.
Отже, самовільно залишаючи місце служби без дозволу командування, розуміючи правові наслідки, які зрештою настали, військовослужбовець ОСОБА_1 умисно допустив їх настання, надаючи перевагу особистим міркуванням, що не може нівелювати обов`язків військовослужбовця дотримуватися спеціальної процедури для залишення місця служби. 
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП.
Накладене стягнення відповідає вимогами ст. 33 КУпАП, розмір передбачений санкцією ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, за якою його притягнуто до адміністративної відповідальності.
За таких обставин, постанова суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для її зміни чи скасування.
Керуючись ст. 294 ККпАП, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Поновити захиснику строк на апеляційне оскарження судового рішення. 
Апеляційну скаргу захисника Кучера В.М. – залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 червня 2026 року, щодо ОСОБА_1 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя | С. А. Мазур