КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 369/136/25 Головуючий у І інстанції Янченко А.В.
Провадження №22-ц/824/7502/2026Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА
Іменем України

10 червня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Борисової О.В., Голуб С.А., 
за участі секретаря Кононової Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Торгана Віктора Богдановича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Огороднік Жанна Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування квартири,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Огороднік Жанна Анатоліївна про визнання недійсним договору дарування квартири.
В обґрунтування позову зазначав, що 12 вересня 2024 року постановою Київського апеляційного суду по справі № 757/34895/22-ц було залишено в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року про стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи підприємця ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_2 заборгованості за говором оренди нерухомого майна в розмірі 669 293, 35 грн, стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи підприємця ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_5 заборгованості за договором оренди нерухомого майна в розмірі 669 293, 35 грн, стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи підприємця ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_2 суми сплаченого судового збору 6 692, 93 грн, стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи підприємця ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_5 сплаченого судового збору 6 692, 93 грн.
24 жовтня 2024 року Печерським районним судом м. Києва були видані виконавчі листи на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року.
01 листопада 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Жданович Вікторією Михайлівною було відкрито виконавчі провадження ВП № НОМЕР_1 та ВП № НОМЕР_2 по стягненню заборгованості з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .
22 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровий номер договору 268, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Жанною Анатоліївною.
Позивач вважає, що спірний договір дарування квартири, який укладений після набрання законної сили рішенням суду про стягнення із ОСОБА_1 грошових коштів на користь позивача, направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, має бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2025 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 22.10.2024 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Жанною Анатолієвною за реєстровим номером 268. Скасувано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Огороднік Жанни Анатолієвни, індексний номер: 75682939 від 22 жовтня 2024 року 15:36:09, про державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 56,9 кв.м, житловою площею 28 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі договору дарування квартири від 22 жовтня 2024 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1816, 80 грн судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1816, 80 грн судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, з апеляційною скаргою в інтересах відповідача ОСОБА_1 звернувся її представник - адвокат Торган В.Б., який, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що з 01.11.2024 року на виконанні у приватного виконавця знаходяться виконавчі провадження НОМЕР_1 та НОМЕР_2, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості згідно на підставі рішенням суду. 
01.11.2024 року вказані виконавчі провадження були об`єднані у зведене виконавче провадження № НОМЕР_3.
Проте, станом на дату оформлення через відповідні родинні обставини оспорюваного договору жодних арештів чи обмежень не було.
Позивачем не вказано та не надано суду доказів на підтвердження зловживань ОСОБА_1 .
Крім цього, позивач замовчує про часткове виконання ОСОБА_1 вказаного рішення суду про стягнення заборгованості. Зокрема, 04.03.2025 року на прилюдних торгах по вказаним виконавчим провадженням було реалізовано належний ОСОБА_1 автомобіль за 180 000,00 грн. 
Зазначає, що оскаржуваним судовим рішенням фактично порушено право відповідачів на доступ до суду з можливістю довести суду переконливість своєї позиції на стадії судового розгляду, відтак було порушено право на справедливий і публічний розгляд справи. 
Вказує, що 08 грудня 2025 року адвокатом Торганом В.Б. було подано клопотання про відкладення, однак судом було відмовлено в задоволенні клопотання та проведено розгляд справи без участі відповідачів, мотивуючи це тим, що представник відповідача не був позбавлений можливості уповноважити іншого представника на участь в судовому засіданні.
На думку скаржника, розглянувши справу без участі представника відповідача, суд першої інстанції вдався до надмірного формалізму та позбавив, зокрема, відповідача можливості довести суду переконливість своєї позиції на стадії судового розгляду в суді першої інстанції, відтак порушив його право на справедливий і публічний розгляд його справи.
У відповідь на апеляційну скаргу позивачем ОСОБА_2 було подано відзив на апеляційну скаргу.
В обґрунтування відзиву зазначає, що обставини, вкладені в апеляційній скарзі, не спростовують того факту, що 22 жовтня 2024 року ПН КМНО Огороднік Ж.А. було посвідчено договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстровий номер договору 268, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Внаслідок укладення вказаного договору було припинено право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру.
Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що будь який правочин , вчинений боржником у період настання у нього зобов`зання зі сплати грошових коштів на підставі рішення суду, внаслідок якого боржник припиняє бути платоспроможним, має ставитися під сумнів в частині добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Щодо часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 , то позивач зазначає, що примусове накладення стягнення на належний ОСОБА_1 автомобіль в порядку виконання рішення суду, не свідчить про її добросовісність.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Юрченко І.Ю. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у відповідності до вимог процесуального законодавства.
Так, судові повістки, які направлені за зареєстрованим місцем проживання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також за місцезнаходженням третьої особи - приватного нотаріуса Огороднік Ж.А., повернулись до Київського апеляційного суду без вручення адресатам у зв`язку із відсутністю адресатів за вказаними адресами. (а.с. 207, 209, 210).
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Торган В.Б. про дату, час та місце розгляду справи повідомлений шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції 04.05.2026 року о 14:10:37 (а.с. 204)
09 червня 2026 року адвокат Торган В.Б. за допомогою системи «Електронний суд» надіслав до Київського апеляційного суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із неможливістю його явки до суду, як представника відповідача ОСОБА_1, пов`язаною із участю в судовому засіданні по розгляду справи №916/53/26, яка розглядається Господарським судом Одеської області. 
З`ясувавши думку представника позивача з приводу клопотання та дослідивши додані до клопотання документи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності представника відповідача ОСОБА_1 , а також інших учасників справи, які були належним чином повідомлені про судове засідання, враховуючи, що їх неявка не перешкоджає перегляду справи апеляційним судом.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, які брали участь у судовому засіданні, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам процесуального закону відповідає.
Судом першої інстанції в ході розгляду справи було встановлено, що 12 вересня 2024 року постановою Київського апеляційного суду по справі № 757/34895/22-ц було залишено в силі рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором оренди нерухомого майна в розмірі 669 293, 35 грн., стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_5 заборгованості за договором оренди нерухомого майна в розмірі 669 293, 35 грн., стягненню з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_2 суми сплаченого судового збору 6 692, 93 грн., стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_5 суму сплаченого судового збору 6 692, 93 грн.
01 листопада 2024 року у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 добровільно рішення суду не виконали, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Жданович В. М. було відкрито виконавчі провадження ВП № НОМЕР_1 та ВП № НОМЕР_2 по стягненню заборгованості з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_5 
04 грудня 2024 року приватним виконавцем встановлено, що 22 жовтня 2024 року припинено право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна - квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1274466932224, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Право власності ОСОБА_1 на квартиру було припинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Огороднік Ж. А. за індексним номером рішення 75682939 на підставі Договору дарування квартири, посвідченим 22.10.2024 року за реєстровим номером 268, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З огляду на статтю 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 вважав, що укладений 22 жовтня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір дарування квартири, вчинений в період наявності у дарувальника простроченого зобов`язання за договором оренди нерухомого майна від 21.11.2019 року в розмірі 669 293, 35 грн, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, тобто був спрямований на фіктивний перехід права власності на майно з метою його приховання від подальшого звернення стягнення на нього в рахунок погашення суми заборгованості, що є підставою для визнання цього правочину недійсним.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.eckpoint2"> Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».
За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) (див. постанову Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та постанову Верховного Суду від 05 липня 2018 року у справі № 922/2878/17).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Фраудаторним правочином, може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.
Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: (1) особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; (2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); (3) враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Аналогічний за змістом висновок щодо «використання права на зло» зроблено в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19.
Таким чином боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду в рамках справи № 369/8077/19 від 14 вересня 2022 року та справи № 263/16179/18 від 23 червня 2022 року).
Верховний Суд неодноразово формулював висновок про те, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції правильно встановлено те, що 22 жовтня 2024 року ОСОБА_1 здійснила безоплатне відчуження квартири АДРЕСА_2 на користь матері ОСОБА_3  будучи обізнаною про набрання законної сили рішенням суду про стягнення з неї суми грошових коштів, співставної із вартістю квартири, та розуміючи, що на виконання вказаного судового рішення може бути накладено арешт на належну їй на той час квартиру.
Доводи апеляційної скарги, що при вирішенні спору суд не врахував, що на момент укладення договору дарування був відсутній арешт спірного нерухомого майна чи будь-які зареєстровані обмеження, не заслуговують на увагу, як безпідставні.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд Печерським районним судом м. Києва цивільної справи 757/34895/22-ц та ухвалене 27 листопада 2023 року рішення про стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором оренди нерухомого майна. ОСОБА_1 оскаржила вказане судове рішення в апеляційному порядку, діючи через представника - адвоката Торгана В.Б., який брав безпосередню участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції. ОСОБА_1 було відомо про ухвалення Київським апеляційним судом постанови від 12 вересня 2024 року, якою залишено без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 листопада 2023 року.
Таким чином, на момент укладення договору дарування ОСОБА_1 розуміла наслідки набрання законної сили рішенням суду, яким з неї на користь ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти в розмірі 669 293, 35 грн, та у повній мірі усвідомлювала свій обов`язок з повернення коштів.
Вищевказане свідчить про те, що ОСОБА_1 , як боржник, який безоплатно відчужив своє майно на користь родича, знаючи про наявність невиконаних боргових зобов`язань на суму 669 293, 35 грн, діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами, оскільки вчинила оспорюваний договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що критеріями для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Встановивши, що оспорюваний договір дарування укладений між близькими родичами в період наявності у дарувальника простроченого зобов`язання щодо повернення позивачу боргу за договором позики, невчинення відповідачами фактичних дій, спрямованих на виконання цього договору, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а укладався з метою приховання майна від можливого звернення стягнення на нього, тоді як іншого майна, за рахунок якого боржник може у повній мірі відповідати за своїми зобов`язаннями перед позивачем, не має, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання договору дарування квартири недійсним з підстав його фраудаторності (стаття 234 ЦК України) і вчинення всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України).
Доводи апеляційної скарги про те, що в ході примусового виконання виконавчого листа, виданого Печерським районним судом м. Києва 24.10.2024 року, у виконавчому провадженні 04.03.2025 року на прилюдних торгах реалізовано належний ОСОБА_1 автомобіль за 180 000,00 грн, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вказані обставини не були предметом дослідження судом першої інстанції.
Так, будучи належним чином повідомленою про розгляд даної справи у суді першої інстанції, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток 17.05.2025 р. (а.с.88), 20.10.2025 р. (а.с. 129), відповідачка ОСОБА_1 не скористалась своїм процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву, доказів на обґрунтування заперечень суду першої інстанції також не подала.
Європейський суд з прав людини вказував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Каракуця проти України", заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).
Праву особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З огляду на вказане, додані представником ОСОБА_1 - адвокатом Торганом В.Б. до апеляційної скарги документи: акт про проведені прилюдні торги з додатками, апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки такі докази подані з порушенням процесуального порядку (ст. ст. 83, 367 ЦПК України), без відповідного клопотання про їх приєднання до справи на стадії апеляційного розгляду, представником відповідача не надано доказів неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Доводи апеляційної скарги про відсутність порушення прав чи законних інтересів позивача у зв`язку з тим, що рішення суду про стягнення боргу за договором позики виконується в примусовому порядку шляхом звернення стягнення на інше майно боржника, колегія суддів відхиляє, так як реалізація з прилюдних торгів належного відповідачу транспортного засобу в рахунок часткового погашення боргу на суму 180 000 грн не гарантує реальне та повне поновлення порушених прав стягувача.
Доказів, підтверджуючих наявність у відповідача ОСОБА_1 іншого майна, за рахунок реалізації якого може бути погашено борг перед позивачем, до матеріалів справи стороною відповідача не подано та судом не встановлено.
Апеляційний суд також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення прав відповідача на доступ до суду, оскільки в матеріалах справи наявні докази завчасного належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про розгляд даної справи у суді першої інстанції.
Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні відповідачем спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що районним судом неправильно застосовано норми матеріального та/або порушено норми процесуального права, що передбачено статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу, подану адвокатом Торганом Віктором Богдановичем в інтересах ОСОБА_1 , необхідно залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2025 року у даній справі - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат відповідача, понесених в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу, подану адвокатом Торганом Віктором Богдановичем в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 6 липня 2026 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : О.В. Борисова

С.А. Голуб