ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7610/26 Справа № 215/5244/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М.,
суддів Акуленко В.В., Остапенко В.О.
сторони:
позивач ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.2 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 квітня 2026 року, яке ухвалено суддею Демиденком А.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, (дата складання повного судового рішення 24.04.2026),
ВСТАНОВИВ

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Позов мотивовано тим, що на підставі виконавчого листа Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області №2-706/2011 від 13.01.2011, з відповідача ОСОБА_2 щомісячно стягувались на його користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини всіх видів доходу до повноліття дитини. Станом на 31.06.2019 заборгованість відповідача по сплаті аліментів становить 73101,03 грн. Оскільки, сума пені значно перевищує суму заборгованості по аліментам, враховуючи положення ч.1 ст.196 СК України, позивач ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь 73101,03 грн. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. 
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 квітня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач та його представник ОСОБА_4 просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
На обґрунтування апеляційної скарги, зазначено, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Ліненко О.А. просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки вини ОСОБА_2 у заборгованості по аліментах немає.
Згідно ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З огляду на те, що зазначений спір є малозначний, а тому дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заявленого позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 вживала всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання щодо сплати аліментів, а тому заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини боржника, що є обов`язковою умовою та підставою нарахування пені з аліментів.
З такими висновками суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1та 2 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, позивачем було заявлено позов про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6). 
На підставі виконавчого листа Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області №2-706/2011 від 13.01.2011, з відповідача ОСОБА_2 щомісячно стягувались на його користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/6 частини всіх видів доходу до повноліття дитини (а.с.10). 
Станом на 31.06.2019 заборгованість відповідача по сплаті аліментів за період з 23.10.2010 по 31.06.2018 становить 73101,03 грн. (а.с.11-12, 13).
Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Відповідно до ч.1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Суд першої інстанції зауважив, що з тлумачення статті 196 СК України що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).
Згідно з приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 у справі № 572/1762/15-ц висловив правову позицію, згідно з якою зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму за весь період заборгованості шляхом додавання показників за кожен місяць.
У заявленому позові позивач просить стягнути неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 73101,03 грн.
Однак, позивачем не надано належних доказів, які підтверджують наявність вини відповідачки у накопиченні заборгованості зі сплати аліментів, несплату яких позивач покладає в основу для стягнення пені.
Судом першої інстанції встановив, що, відповідач ОСОБА_2 є багатодітною матір`ю, окрім спільної із позивачем доньки ОСОБА_5 2001 року народження, вона має також неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (копії свідоцтв про народження а.с.60, 61). 
Згідно довідки №106 від 19.04.2023 відповідач ОСОБА_2 та її діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.65).
Також, відповідач ОСОБА_2 має статус матері одиначки відносно дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а її сім`я має статус малозабезпеченої (а.с.67).
Відповідно Довідки форми ОК-7 від 18.04.2023, доходи відповідача ОСОБА_2 за період з 2011 по 2017 становили: за 2011 рік – 10616 грн.; за 2012 рік – 13177 грн.; за 2013 рік – 13835 грн.; за 2014 рік – 14616 грн.; за 2015 рік – 15256 грн.; за 2016 рік – 17262 грн.; за 2017 рік – 13832,26 грн. (а.с.66).
Із викладеного слідує, що відповідач ОСОБА_2 перебувала у декретній відпустці по догляду за дітьми 20.02.2012 по 11.05.2017.
При цьому, як слідує з долученого позивачем до позовної заяви розрахунку заборгованості (а.с.11-12), а також долучених відповідачем копій квитанції про перерахування на користь позивача аліментів (а.с.79-91), відповідач ОСОБА_2 періодично сплачувала аліменти в розмірі 1/3 частини від фактичного її доходу, але у зв`язку з замалою сумою такого доходу, сплачена сума могла компенсувати лише половину нарахованої суми аліментів.
Таким чином, докази, подані позивачем, не дають можливості суду встановити невиконання відповідачем судового рішення через її винні дії/бездіяльність, а тому у суду відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення пені за несплату аліментів.
Таким чином, вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну правову оцінку доводам і наданим доказам, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявленого позову.
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 08 липня 2026 року.
Головуючий :
Судді: