ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 753/7922/25
провадження № 61-5782св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (місто Київ), назву якого змінено на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, Перша київська державна нотаріальна контора, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стеценко Юрій Володимирович, на постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року у складі колегії суддів Ратнікової В. М., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., 

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), назву якого змінено на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України (далі - Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України), Першої київської державної нотаріальної контори, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном.
Позов мотивовано тим, що їй належить 1/3 частина будинку і земельної ділянки, які розташовані на АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками частини будинку були ОСОБА_4 і ОСОБА_5 (по 1/3 частці), які померли. Після їх смерті заяви на прийняття спадщини подали діти померлих ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Частки між співвласниками не розділені і не виділені у натурі.
Позивачка зазначала, що Перша київська державна нотаріальна контора 25 жовтня 2004 року зареєструвала арешт на вказаний будинок на підставі листа Головного управління капітального будівництва Київської державної адміністрації від 06 березня 1997 року.
Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 2524 від 26 листопада 2001 року Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації ліквідоване.
Власники будинку не перебували у зобов`язальних відносинах із Управлінням капітального будівництва Київської міської державної адміністрації.
Позивачка вказувала, що лист Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації не може бути підставою накладення арешту, однак арешт наразі зберігає силу.
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись до Першої київської державної нотаріальної контори щодо скасування вказаного арешту, однак жодних заходів не було вжито. 
Позивачка посилалася на те, що внесення запису про арешт у відповідні реєстри створює їй перешкоди у здійсненні права власності, оскільки перешкоджає в повному обсязі здійснювати права власника майна.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд скасувати державну реєстрацію арешту, проведену Першою київською державною нотаріальною конторою 25 жовтня 2004 року щодо будинку АДРЕСА_1 , 1/3 частка у праві власності на який належить ОСОБА_1 на праві власності.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Дарницький районний суд міста Києва рішенням від 19 червня 2025 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 20 серпня 2025 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задовольнив.
Скасував арешт, накладений Першою київською державною нотаріальною конторою від 25 жовтня 2004 року на будинок АДРЕСА_1 , 1/3 частина якого належить ОСОБА_1 .
Стягнув з Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та Першої київської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з підпунктом 5.1 пункту 5 глави 15 наказу Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, нотаріус знімає заборону відчуження майна, зокрема, за рішенням суду.
Установивши, що на час звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом наявність арешту майна позивачки порушує її право власності, вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачав, а тому дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і підлягають задоволенню.
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення.
Дарницький районний суд міста Києва додатковим рішенням від 20 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив.
Стягнув з Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та Першої київської державної нотаріальної контори на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань судові витрати в розмірі 7 404,00 грн.
Не погодившись із вказаними рішеннями суду першої інстанції, Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України та Перша київська державна нотаріальна контора оскаржили їх в апеляційному порядку.
Київський апеляційний суд постановою від 03 березня 2026 року апеляційні скарги Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та Першої київської державної нотаріальної контори задовольнив.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 20 серпня 2025 року про виправлення описки та додаткове рішення цього ж суду від 20 серпня 2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 1 816,80 грн на відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позивачка визначила відповідачами за своїм позовом Першу київську державну нотаріальну контору та Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, які не є боржниками, ані особою, в інтересах якої накладено арешт. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Позивачка не заявляла клопотань про заміну неналежного відповідача на належного, а саме особу, в інтересах якої накладено арешт.
Апеляційний суд установив, що Головне управління капітального будівництва Київської державної адміністрації ліквідовано з 01 січня 2002 року без правонаступників.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у квітні 2026 року  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стеценко Ю. В., просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції з урахуванням ухвали про виправлення описки та додаткове рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається:
на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного:
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, про те, що встановлення належності відповідачів є обов`язком суду;
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц щодо застосування стандарту доказування «вірогідність доказів»;
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18, про те, що вимога про скасування державної реєстрації обтяження, зокрема іпотеки, є ефективним способом захисту прав володіючого власника майна;
у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18, про те, що суд має дотримуватися принципів змагальності, диспозитивної і процедури повного розкриття доказів;
у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, про те, що для того, щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача - належного відповідача;
на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою (пункт 2 частини першої статті 411 ЦПК України); суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, порушив порядок розгляду справи, встановлений статтею 368 ЦПК України.
Апеляційний суд безпідставно посилався на рішення у адміністративних справах № 2а-7/10, № 2а-8764/11/2670 та розпорядження Представника Президента України, Київської міської державної адміністрації, що були предметом оцінки у цих справах, однак матеріали справи, що переглядається, не містять копій наведених рішень судів та розпоряджень, тому апеляційний суд безпідставно посилався на ці докази без їх дослідження в суді.
Апеляційний суд не звернув уваги, що такого органу, як Головне управління капітального будівництва Київської державної адміністрації станом час накладення арешту не існувало, водночас інший орган - Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації, який існував станом на 06 березня 1997 року (дата, яка зазначена у листі, на підставі якого накладено арешт), розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 26 листопада 2001 року № 2524 ліквідований без правонаступників.
Вважає, що арешт було накладено без будь-яких підстав, оскільки орган, який видав лист, на підставі якого Перша київська державна нотаріальна контора наклала арешт від 25 жовтня 2004 року на будинок АДРЕСА_2 частина якого належить ОСОБА_1 , не існував.
Позивачка посилається на те, що безпідставними є посилання апеляційного суду на висновки, які Велика Палата Верховного Суду виклала у постановах від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17. 
Позивачка не є боржником за будь-якими зобов`язаннями, будинок не реалізований, тому немає особи, якій передано майно, а Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації як особа, в інтересах якої накладено арешт, ліквідоване без правонаступників.
Тому позивачка вважає, що може захистити своє право лише за рахунок відповідачів у цій справі. 
Апеляційний суд належно не обґрунтував підстави для відмови у задоволенні заяви позивачки про відвід суддів.
Доводи інших учасників справи
У травні 2026 року Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відхилити доводи позивачки як безпідставні, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційного суду - без змін з мотивів, що є подібними до мотивів оскаржуваної постанови.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
ОСОБА_1 є власником 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1981 року та земельної ділянки на АДРЕСА_1 (а. с. 4-6, том 1).
У адміністративній справі № 2а-2/11 (за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Київської міської державної адміністрації про визнання частково нечинними та скасування рішень) встановлено, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 01 грудня 2004 року № 2180 «Про надання жилих приміщень громадянам, відселюваним з будинків, що підлягають знесенню, непридатних для проживання та передаються до комунальної власності територіальної громади міста» ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 надано житлові приміщення як особам, які підлягають відселенню з будинку АДРЕСА_3 .
Київська міська державна адміністрація розпорядженням від 17 вересня 2009 року № 821 «Про внесення змін до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 01 грудня 2004 року № 2180» визнала такими, що втратили чинність підпункти 1.29, 1.30, 1.31, 1.32. Ордери ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не було видано.
У лютому 2007 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулись до Дарницького районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Київської міської державної адміністрації, в якому просили суд визнати частково нечинними пункти розпорядження Київської міської державної адміністрації від 01 грудня 2004 року № 2180 «Про надання жилих приміщень громадянам, відселюваним з будинків, що підлягають знесенню, непридатних для проживання та передаються до комунальної власності територіальної громади міста» (справа № 2а-7/10).
Дарницький районний суд міста Києва постановою від 03 червня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2012 року, адміністративний позов задовольнив частково.
Визнав нечинним і скасував пункт 1 розпорядження Представника Президента України у місті Києві «Про відселення громадян з будинків, що належать їм на праві особистої власності та підлягають знесенню для будівництва 3 мікрорайону житлового масиву Позняки, Харківського району міста Києва» від 18 листопада 1992 року № 1249» в частині зазначення будинку АДРЕСА_1 як такого, що підлягає відселенню.
У червні 2011 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (далі - КП «Житлоінвестбуд-УКБ»), про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради від 29 квітня 2010 року № 667/4105 у частині надання КП «Житлоінвестбуд-УКБ» у постійне користування земельної ділянки, площа 140,19 кв. м. Під час розгляду справи позивачі уточнили свої вимоги та просили також визнати протиправним і скасувати рішення міської ради від 27 грудня 2007 року та від 29 жовтня 2009 року щодо надання спірної земельної ділянки у користування підприємству.
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 30 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2013 року, у задоволенні позову відмовив (справа № 2а-8764/11/2670).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо будинку АДРЕСА_1 25 жовтня 2004 року Перша київська державна нотаріальна контора зареєструвала арешт (архівний запис), реєстраційний номер 1408853, підстава обтяження - лист Головного управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації від 06 березня 1997 року № 046-202 (а. с. 12, том 1).
У лютому 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Першої київської державної нотаріальної контори та директора КП «Житлоінвестбуд-УКБ» із заявами про зняття арешту з будинку АДРЕСА_1 (а. с. 9, 10, том 1).
Згідно з відповіддю КП «Житлоінвестбуд-УКБ» від 25 лютого 2025 року арешт на приватний будинок АДРЕСА_1 підприємство не накладало і до повноважень КП «Житлоінвестбуд-УКБ» не належить питання зняття арешту з об'єктів, що знаходиться під арештом, накладеним іншою юридичною особою, створеною та ліквідованою до прийняття рішення Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 211/1645 «Про створення Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ». 26 листопада 2001 року Київська міська державна адміністрація розпорядженням № 2524 ліквідувала з 01 січня 2002 року Головне управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації без правонаступника (а. с.11, том 1). 
Листом від 06 березня 2025 року Перша київська державна нотаріальна контора повідомила про те, що державна нотаріальна контора до 2013 року була реєстратором заборон та арештів об`єктів нерухомого майна, а не обтяжувачем. На сьогодні державна реєстрація накладення та зняття обтяжень (арештів) проводиться на підставі зазначених у статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документів. Із поданих позивачкою документів не вбачається підстав для зняття обтяження, тому нотаріальна контора не може зняти обтяження. Для зняття арешту власнику майна або його представнику необхідно надати документ від компетентних органів про зняття арешту. У разі неможливості надання такого документа заявниці рекомендовано звернутися з відповідною заявою про скасування арешту до суду (а. с. 31, том 1).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає не повною мірою.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19) зазначив, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 вказувала на те, що є власницею 1/3 частини будинку і земельної ділянки, які розташовані на АДРЕСА_1 .
Водночас, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо будинку АДРЕСА_1 25 жовтня 2004 року Перша київська державна нотаріальна контора зареєструвала арешт (архівний запис), реєстраційний номер 1408853, підстава обтяження - лист Головного управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації від 06 березня 1997 року № 046-202.
Посилалася на те, що вона ніколи не була боржником у будь-яких правовідносинах, зокрема із Головним управлінням капітального будівництва Київської міської державної адміністрації,підстави для накладення арешту були відсутні, тому чинність такого арешту є незаконною.
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У статті 386 ЦК України закріплено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За загальним правилом, застосовуючи статтю 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має керуватися таким.
Згідно зі статтями 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що особою, майно / права якої обтяжуються, є позивачка, а об`єктом обтяження є будинок на АДРЕСА_1 . 
Суд першої інстанції установив, що наявність арешту майна позивачки порушує її право власності, вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для обтяження на майно немає, а тому дійшов висновку, що позовна вимога є законною, обґрунтованою і підлягає задоволенню.
Водночас апеляційний суд, скасувавши рішення місцевого суду і відмовивши у позові, керувався тим, що Перша київська державна нотаріальна контора та Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України не є належними відповідачами у справі, оскільки не є боржниками, чи особами, в інтересах яких накладено арешт.
У касаційній скарзі заявниця зазначає, що фактично позбавлена можливості вільно володіти і розпоряджатися своїм майном, оскільки Головне управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації ліквідовано без правонаступників, з чим погодилися суди, а Першу київську державну нотаріальну контору та Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, які мають повноваження з внесення відомостей про зняття арешту до державних реєстрів, апеляційний суд визнав неналежними відповідачами, не зазначивши належних. 
Верховний Суд погоджується з наведеними доводами касаційної скарги з урахуванням такого.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, від 07 грудня 2023 року в справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року в справі № 753/8710/21).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі).
Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20).
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися принципами цивільного судочинства, зокрема принципом верховенства права, складовим елементом якого є принцип легітимних очікувань, відповідно до якого «органи публічної влади повинні не лише додержуватися приписів актів права, а й своїх обіцянок та пробуджених [у особи] очікувань. Згідно з доктриною легітимних очікувань - ті, хто чинить добросовісно на підставі права, яким воно є, не повинні відчувати краху надій щодо своїх легітимних очікувань» (Рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року № 1-р(II)/2021 у справі № 3-333/2018(4498/18).
Європейський суд із прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці виснував, що доктрина правомірних очікувань застосовується, зокрема, й щодо захисту власності відповідно до гарантій, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року Так, у своїх рішеннях ЄСПЛ зазначив, що задля того, щоб «очікування» було «правомірним», воно має бути конкретнішим, ніж лише надія, та має базуватися на нормі права або юридичному акті (рішення від 27 травня 2010 року у справі «Сагінадзе та інші проти Грузії» («Saghinadze and Others v. Georgia»), заява № 18768/05), пункт 103; від 13 грудня 2016 року у справі «Белане Надь проти Угорщини» [ВП] («Belane Nagy v. Hungary»), заява № 53080/13), пункт 75).
У справі, що переглядається, позивачка має легітимні очікування щодо законності дій органів та осіб, що уповноважені державою вносити відомості до державних реєстрів, які не мають здійснюватися всупереч волі та на шкоду інтересам особи, яка правомірно розраховує на вільне користування на розпорядження своїм майном без будь яких помилкових обтяжень. 
Наявність арешту, накладеного на весь будинок АДРЕСА_1 , перешкоджає ОСОБА_1 розпоряджатися належною їй 1/3 часткою, оскільки вона не виділена в натурі. Для захисту особистого майнового права позивачці не потрібна згода інших співвласників будинку.
Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом (постанова Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 592/18654/23).
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
ЄСПЛ у своїй практиці послідовно зазначає, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. 
Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Засада розумності характерна як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2026 року в справі № 757/34767/23).
Ситуація, за якої легітимні очікування на захист порушеного майнового права позивача нівелюються відсутністю особи, за рахунок якої таке право може бути відновлено, становитиме невиправдане втручання у право особи на майно.
У постанові Верховного Суду від 17 березня 2025 року у справі № 486/1787/23 касаційний суд вважав, що структурний підрозділ міжрегіонального управління Міністерства юстиції є належним відповідачем за позовом про зняття помилково накладеного арешту з нерухомого майна позивача, який не є боржником.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2025 року у справі № 759/19644/23.
Водночас відповідно до Положення «Про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5 (у редакції, чинній на час звернення з позовом), Міжрегіональне управління відповідно до покладених на нього завдань: організовує через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) відповідно до законів України (пункт 4.14); контролює через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), здійснення примусового виконання рішень у випадках, передбачених законом, відповідним відділом примусового виконання рішень та відділами державної виконавчої служби міжрегіонального управління (пункт 4.15); організовує роботу установ нотаріату, перевіряє їх діяльність і вживає заходів до її поліпшення, здійснює керівництво державними нотаріальними конторами та перевірку організації нотаріальної діяльності державних, приватних нотаріусів та уповноважених на це посадових осіб органу місцевого самоврядування (далі - уповноважені особи), контролює дотримання нотаріусами, уповноваженими особами порядку вчинення нотаріальних дій та виконання ними правил нотаріального діловодства (пункт 4.16); контролює своєчасність та правильність унесення нотаріусами записів до Єдиних реєстрів, що діють у системі нотаріату (пункт 4.24).
З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що за встановлених фактичних обставин відповідач Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України є належним, оскільки є тим, за рахунок кого можливо задовольнити позовні вимоги та виправити помилку, допущену щодо майна позивачки. Тоді як нотаріальна контора за встановлених обставин у цій справі належним відповідачем не є.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у разі, коли у ліквідованого органу немає правонаступника, належним відповідачем є орган юстиції, оскільки спір про помилково накладений арешт на майно за встановлених обставин справи існує між власником та державою в особі її органу юстиції.
У справі, що переглядається, апеляційний суд помилково застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, про те, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано, оскільки не звернув уваги, що: 
запис про арешт у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно не містить інформації про позивачку як боржника або про особу, в інтересах якої накладено арешт;
суду не надано документів, на підставі яких Перша київська державна нотаріальна контора зареєструвала арешт;
юридична особа, на підставі листа якої зареєстроване обтяження, ліквідована без правонаступників ще у 2001 році;
запис про реєстрацію спірного обтяження вчинено на підставі листа Головного управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації, який відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року не вважався виконавчим документом;
матеріали справи не містять інформації про те, що протягом більш як двадцяти років з дня накладення арешту вчинялися будь-які дії щодо звернення стягнення на арештоване майно позивачки.
Крім того, колегія суддів зазначає, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19), від 11 грудня 2019 року у справі № 826/12775/15 (провадження № 11-680апп19) не викладала тих висновків, на які послався апеляційний суд у справі, що переглядається. 
Водночас Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд належно не обґрунтував підстави для залишення заяви позивачки про відвід суддів без задоволення.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу, якщо існують інші обставини, які викликають сумнів у його неупередженості або об`єктивності.
Разом із тим підставою для відводу можуть бути лише такі обставини, які об`єктивно свідчать про можливу упередженість судді. 
У судовому засіданні 04 грудня 2025 року   ОСОБА_1 заявила відвід колегії суддів у складі Ратнікової В. М., Рейнарт І. М. від участі у розгляді справи на підставі пункту 5 частини першої статті 36 ЦПК України.
Заяву про відвід  ОСОБА_1 обґрунтовала тим, що процесуальні дії суддів під час відкриття апеляційного провадження було вчинено із порушенням норм процесуального закону, оскільки до апеляційної скарги, поданої через підсистему «Електронний суд», не додано доказів направлення ОСОБА_1 або її представнику копій апеляційної скарги.
Київський апеляційний суд ухвалою від 04 грудня 2025 року заяву  ОСОБА_1 про відвід суддів залишив без задоволення. Розгляд справи продовжив у тому ж складі суду.Зобов'язав відповідача Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України направити копію апеляційної скарги позивачці.
Згідно з частиною четвертою статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями суду, рішення або окрема думка судді в інших справах, а також висловлена суддею правова позиція щодо юридичного питання не можуть бути підставою для відводу.
Доводи заявниці в цій частині зводяться до незгоди із процесуальними рішеннями суду апеляційної інстанції, що не може вважатися обґрунтованою підставою для відводу колегії суддів у складі Ратнікової В. М., Рейнарт І. М.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Із резолютивної частини рішення суду першої інстанції (в редакції ухвали цього ж суду про виправлення описки) вбачається, що суд задовольнив позов до обох відповідачів та стягнув на користь позивачки судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, тобто по 605,60 грн з кожного відповідача за рахунок бюджетних асигнувань.
У зв`язку з наведеним Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково:
постанову апеляційного суду в частині вирішення позову до Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та стягнення судових витрат, а також в частині скасування додаткового рішення суду першої інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції в цій частині та в частині стягнення судових витрат з Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у розмірі 605,60 грн, а також додаткове рішення суду першої інстанції залишити в силі;
постанову апеляційного суду в частині вирішення позову до Першої київської державної нотаріальної контори залишити без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила 2 422,40 грн.
За результатом касаційного перегляду Верховний Суд касаційну скаргу позивачки задовольнив частково: у частині вирішення позову до Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України як належного відповідача скасував постанову апеляційного суду та залишив у силі рішення місцевого суду, а у частині відмови в позові до Першої київської державної нотаріальної контори як неналежного відповідача залишив без змін постанову апеляційного суду.
З урахуванням наведеного з Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України підлягають стягненню на користь позивачки витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 211,20 грн. 
Керуючись статтями 400, 410, 413, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стеценко Юрій Володимирович, задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року в частині вирішення позову до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), назву якого змінено на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, та стягнення судових витрат, а також в частині скасування додаткового рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року скасувати.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року в частині вирішення позовної вимоги до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), назву якого змінено на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, та стягнення з нього судових витрат у розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок, а також додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 серпня 2025 року залишити в силі.
Постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року в частині вирішення позову до Першої київської державної нотаріальної контори залишити без змін.
Стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), назву якого змінено на Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. М. Фаловська
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
І. В. Литвиненко 
С. Ю. Мартєв