П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 557/832/25
Провадження № 22-ц/4815/769/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Боймиструка С.В., суддів: Хилевич С.В., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Хлуд І.П.
за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 30 січня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Гощанської селищної ради, про визначення місця проживання дітей, 
в с т а н о в и в:
ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю.
На обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано 09 січня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №21. Від шлюбу мають двоє дітей: дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 25.03.2025, яке набрало законної сили 30 квітня 2025, справа 557/150/25, шлюб між сторонами розірвано. 
З 2024 року сторони у справі фактично разом не проживають, відповідач не цікавиться вихованням своїх дітей і лише час від часу надавав кошти на їх утримання, у зв`язку з чим ОСОБА_2 вирішувала питання про стягнення з нього аліментів на утримання малолітніх дітей в судовому порядку. У рішенні суду від 29.01.2025, прийнятому за результатом розгляду позову ОСОБА_2 про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, встановлено, що неповнолітні діти проживають разом з матір`ю та фактично перебувають на її утриманні. 
Оскільки на даний час судом вирішується питання щодо поділу майна подружжя, а саме житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , то постає питання щодо майбутньої зміни місця проживання дітей, тому що неповнолітні діти зареєстровані у вказаному житловому будинку.
Однак відповідач по справі, в процесі спілкування щодо зміни місця реєстрації дітей, не надає згоди на те, щоб дітей приписали разом з матір`ю та відмовляється йти до органу реєстрації щоб змінити адресу дітей.
З урахування якнайкращих інтересів неповнолітніх дітей, враховуючи їх вік, позивач вважає, що їх місце проживання необхідно визначити разом з матір`ю, оскільки з нею діти будуть зростати у благополучній атмосфері, повноцінно розвиватися та не зазнавати негативного впливу, при цьому всі відповідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку дітей створені. Разом з тим, позивач не чинитиме жодних перешкод у спілкуванні дітей з батьком у разі виявлення бажання в останнього і готова усіма силами сприяти тому, щоб діти через розлучення батьків не були позбавлені піклування батька.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 30 січня 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Гощанської селищної ради, про визначення місця проживання дітей задоволено.
Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн. 20 коп. сплаченого нею судового збору. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
Апелянт покликається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей. Зазначає, що не заперечував і не заперечує проти проживання дітей разом із матір`ю, зустрічного позову про визначення місця проживання дітей не заявляв, а тому відсутні підстави для застосування статті 161 СК України. 
Також апелянт зазначає, що на час розгляду справи сторони разом із дітьми фактично проживали за однією адресою, житловий будинок після поділу майна в натурі не поділений, діти зареєстровані та проживають у ньому, відвідують заклади освіти за місцем проживання, а тому відсутні обставини, які свідчили б про необхідність судового визначення місця їх проживання. 
Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та неправильно оцінив зібрані докази, оскільки не врахував рішення суду про поділ спільного майна подружжя, обставини щодо належного виконання ним батьківських обов`язків, відсутності заборгованості зі сплати аліментів, а також не навів мотивів відхилення його доводів. 
Апелянт також зазначає, що позов не був спрямований на захист порушеного чи оспорюваного права, оскільки сама позивачка пояснила, що звернулася до суду для врегулювання можливих правовідносин у майбутньому, тоді як на час розгляду справи спір щодо місця проживання дітей був відсутній. 
На думку апелянта, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статті 160, 161 СК України, а також не врахував правові висновки Верховного Суду у постановах від 19.02.2025 року у справі №562/3371/23, від 10.07.2024 року у справі №127/16211/23, від 10.12.2024 року у справі №299/8679/23, від 15.01.2025 у справі №755/15383/23 щодо необхідності існування реального спору між батьками як передумови судового вирішення питання про визначення місця проживання дитини. 
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшов.

Предстаник апелянта адвокат Затинний С.С. підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити.
ОСОБА_6 просить відхилити апеляційну скаргу, па рішення залишити без змін. 
Представник органу опіки та піклування Гощанської селищної ради в судове засіданя не з`явився, заяв не подав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було зареєстровано 09 січня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №21, свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , видане відділом ДРАЦС Рівненського міського управління юстиції. Даний шлюб розірвано рішенням Гощанського районного суду від 25.03.2025 у справі 557/150/25, яке набрало законної сили.
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками малолітніх дітей: доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що стверджується свідоцтвами про народження дітей серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , які видані виконавчим комітетом Великомежирицької сільської ради Корецького району Рівненської області.
За заявою ОСОБА_2 , 27.02.2025 Гошанським районним судом було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання їх неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від усіх заробітків (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх малолітні діти зареєстровані та проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . На підтвердження цих обставин сторонами було надано суду витяги з реєстру територіальної громади від 09.10.2023 та 27.05.2025, акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 28.01.2025 №05-28/29.
Даний житловий будинок сторони придбали у власність під час перебування у шлюбі і на розгляді Гощанського районного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, зокрема і житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та виділ йому у приватну власність 1/2 частини даного нерухомого майна.
Відповідачем також надано суду довідки, видані Гощанським закладом дошкільної освіти (ясла-садок) «Малятко» від 22.05.2025 за №21 та Гощанським ліцеєм Гощанської селищної ради від 23.05.2025 №01-23/216, згідно яких син сторін ОСОБА_7 навчається у старшій гроші дошкільного закладу, а їх донька ОСОБА_8 навчається у 3 класі ліцею.
У травні 2025 року позивач, посилаючись на те, що з відповідачем вони з 2024 року фактично разом не проживають, звернулась до Гощанського районного суду з позовом про визначення місця проживання дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з нею. Також в обгрунтування своїх вимог вона посилається на те, що відповідач виховання дітей не цікавиться, час від часу надає кошти на їх утримання.
Відповідачем надано суду довідку про доходи, яка була видана ФОП ОСОБА_9 , і згідно якої загальна сума його доходу з 01.10.2024 по 31.03.2025, без урахування аліментів, склала 48000 грн., а також довідку за №7421, видану 06.06.2025 Гощанським ВДВС у Рівненському районі Рівненської області ЗМУМЮ, з якої вбачається, що заборгованість по сплаті відповідачем аліментів на користь позивача станом на 31.05.2025 відсутня.
20 травня 2025 ФОП ОСОБА_9 надано характеристику на водія ОСОБА_3 , відповідно до якої він за місцем роботи характеризується позитивно, як відповідальний, ввічливий та уважний працівник.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України, далі - СК України).
У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За змістом статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. 
Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №288/39/20 вказав, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Проживання батьків за однією адресою не є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини (дітей) разом з одним із них.
Верховний Суд у постанові від 06 травня 2026 року у справі №501/876/24 відхиляючи доводи касаційної скарги про те, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини вказав, що саме по собі пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини з матір`ю та подальше оскарження відповідачем судового рішення про задоволення цього позову в касаційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини.
Верховний Суд наголосив на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку батька щодо проживання дитини разом з матір`ю на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.
При цьому зауважив, що подібний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22, від 26 червня 2024 року у справі № 334/3710/22, від 27 червня 2024 року у справі № 333/5987/22. 

Зважаючи на наведене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність між сторонами спору щодо визначення місця проживання дітей.
Із матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася до суду саме у зв`язку з неможливістю самостійно врегулювати питання визначення місця проживання дітей та їх реєстрації, тоді як відповідач заперечував проти задоволення позову. Саме звернення до суду із відповідним позовом та заперечення відповідача проти його задоволення свідчать про існування між сторонами неврегульованого питання щодо визначення місця проживання дітей, яке підлягало вирішенню судом.
Положення ст.161 СК України пов`язують можливість судового вирішення такого питання насамперед із недосягненням батьками згоди щодо проживання дитини, а не виключно з фактом їх окремого проживання. 
Отже, навіть за умов проживання батьків в одному житловому приміщенні або за наявності у них рівного права користування таким житлом, суд не позбавлений можливості вирішити спір про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, виходячи насамперед з її найкращих інтересів. 
У частинах четвертій та п`ятій статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 
Суд першої інстанції, оцінюючи наданий висновок у сукупності з іншими доказами, обґрунтовано врахував встановлені органом опіки та піклування обставини, зокрема неявку відповідача на засідання комісії з питань захисту прав дитини без повідомлення причин, що позбавило орган опіки можливості з`ясувати його позицію при підготовці висновку. 
Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності відповідно до вимог статей 76–81, 89 ЦПК України, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що визначення місця проживання дітей разом із матір`ю найбільшою мірою відповідатиме їх найкращим інтересам. 
При цьому колегія суддів також враховує, що визначення місця проживання дитини разом із матір`ю саме по собі не позбавляє батька можливості брати активну участь у її вихованні, підтримувати з нею тісні особисті стосунки, спілкуватися та проводити з нею час, а також не звільняє його від виконання батьківських обов`язків, що узгоджується з висновком Верховного Суду у справі № 288/39/20. 
Також апеляційний суд звертає увагу, що залежно від обставин, які можуть виникнути у житті дітей та батьків, місце проживання дитини може бути змінено в подальшому, як за рішенням суду так і за згодою самих батьків з урахуванням думки самої дитини. 
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди з оцінкою доказів та неправильного тлумачення положень статтей 160, 161 СК України, тоді як суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 30 січня 2026 року залишити без задоволення. 
Рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 30 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 09 липня 2026 року. 

Судді:           Боймиструк С.В.

Хилевич С.В. 

Шимків С.С.