ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 909/13/22 (909/658/25)	
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого – судді МАТУЩАКА О.І. 
суддів КРАВЧУК Н.М.
СКРИПЧУК О.С. 

за участю секретаря судового засідання – ТЕЛИНЬКО Я.П.
за участю представників сторін від:
ФОП Севастьянової Еліте Ериківни - Сіра А.В. (адвокатка);
позивача – Тарновська І.Я. (адвокатка);
ОСОБА_1 - Сеньків А.І. (адвокат).
арбітражний керуючий - Кобельник Олег Сергійович;

розглянувши апеляційні скарги: 1. ліквідатора Житлово-експлуатаційної організації №9 Кобельника Олега Сергійовича (вх.ЗАГС №01- 05/626/26 від 04.03.2026)

2. Івано-Франківської міської ради, м. Івано- Франківськ

3. Фізичної особи-підприємця Севастьянової Еліте Ериківни, м.Житомир

на рішення Господарського суду Івано - Франківської області від 11.02.2026 ( повне рішення – 23.02.2026, суддя Максимів Т.В.)

у справі № 909/13/22 (909/658/25)

за позовом Івано-Франківської міської ради, м. Івано- Франківськ

до відповідача Житлово-експлуатаційної організації №9, м. Івано-Франківськ

до співвідповідача ліквідатора Житлово-експлуатаційної організації №9 Кобельника Олега Сергійовича, м. Львів

до співвідповідача Фізичної особи-підприємця Севастьянової Еліте Ериківни, м.Житомир
до співвідповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ю.БІЗ", м.Київ

треті особи, які не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору, на стороні відповідача: 
1) Головне управління Державної податкової 
служби в Івано-Франківській області, м. Івано- Франківськ

2) Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, м. Івано- Франківськ

про визнання неправомірними дій ліквідатора "ЖЕО №9"; визнання незаконним включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута 20 074 000, 00 грн дебіторської заборгованості; визнання недійсними результатів електронного аукціону

в межах справи №909/13/22

про банкрутство Житлово-експлуатаційної організації №9, м. Івано-Франківськ

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.
В провадженні господарського суду Івано-Франківської області перебуває справа №909/13/22 про банкрутство Житлово-експлуатаційної організації №9.
Господарський суд Івано-Франківської області постановою від 27.06.2023 визнав ЖЕО №9 банкрутом та відкрив ліквідаційну процедуру, призначив ліквідатором - арбітражного керуючого Кобельника О.С.
До Господарського суду Івано-Франківської області звернулась Івано-Франківська міська рада із позовною заявою до Житлово-експлуатаційної організації №9, ліквідатора Житлово-експлуатаційної організації №9 Кобельника Олега Сергійовича, фізичної особи-підприємця Севастьянової Еліте Ериківни та Товариства з обмеженою відповідальністю "Ю.БІЗ" про визнання неправомірними дій ліквідатора "ЖЕО №9" щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута 20 074 000, 00 грн дебіторської заборгованості засновника і учасника "ЖЕО №9" Івано-Франківської міської ради, яка не повністю внесла вклад до статутного капіталу "ЖЕО №9", визнання незаконним включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута 20 074 000, 00 грн дебіторської заборгованості засновника і учасника "ЖЕО №9" Івано-Франківської міської ради, визнання недійсними результатів електронного аукціону, оформленого протоколом про проведення аукціону №BRD001-UA-20250312-57752 від 25.03.2025 проведеного ТОВ "Ю.БІЗ" з продажу дебіторської заборгованості засновника і учасника "ЖЕО №9" Івано-Франківської міської ради, яка не повністю внесла вклад до статутного капіталу "ЖЕО №9", а саме допустила заборгованість в сумі 20 074 000, 00 грн.
Господарський суд Івано - Франківської області від рішенням від 11.02.2026 частково задовольнив позов Івано-Франківської міської ради. Визнав недійсними результати електронного аукціону, оформлені відповідно до протоколу про проведення аукціону №BRD001-UA-20250312-57752 від 25.03.2025 ТОВ "Ю.БІЗ" з продажу дебіторської заборгованості засновника і учасника "ЖЕО №9" Івано-Франківської міської ради, яка не повністю внесла вклад до статутного капіталу "ЖЕО №9". В решті позову відмовив.
Рішення суду мотивоване тим, що матеріалами справи доказано факт сплати (формування) статутного фонду ЖЕО в зареєстрованому розмірі.
Щодо визнання дій ліквідатора неправомірними, то суд відмовив в цій частині, оскільки такі вимоги мають заявлятися виключно учасниками справи про банкрутство у формі скарги відповідно до Кодексу України з процедур банкрутства (КУзПБ). Вимогу про визнання незаконним включення дебіторської заборгованості до ліквідаційної маси суд також відхилив, оскільки визначив цей спосіб захисту неналежним, оскільки він не призводить до реального відновлення порушеного права позивача.
Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.
Ліквідатор "ЖЕО №9" Кобельник О.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 11.02.2026 у справі № 909/13/22 (909/658/25) в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
Апелянт вважає рішення суду в частині задоволення позову незаконним через відсутність порушеного права позивача. Спірний аукціон є цесією, яка лише замінює кредитора і не впливає на існування чи розмір боргу позивача. Оскільки позивач не є стороною чи учасником цих торгів, його права не порушено. Суд першої інстанції не встановив, яким чином визнання торгів недійсними захистить інтереси позивача, тому відсутність факту порушення права є абсолютною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Вказує на те, що самостійне визнання недійсними результатів електронного аукціону (оформлених відповідним протоколом), без одночасного оскарження договору купівлі-продажу та застосування наслідків реституції, є неналежним і неефективним способом захисту. Обрання такого неефективного способу захисту є окремою та самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Фізичною особою-підприємцем Севастьяновою Е.Е. подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 11.02.2026 в частині задоволенні позовних вимог і в цій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги скаржниця зазначає про недоведеність факту формування статутного капіталу ЖЕО за рахунок спірного нерухомого майна. 
Наголошує на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження фактичної передачі та прийняття об`єктів нерухомості, зокрема: акти приймання-передачі основних засобів, первинні облікові документи із зазначенням первісної вартості й нарахованого зносу, а також технічна документація. 
Скаржниця стверджує, що положення статуту ЖЕО та розпорядчі акти власника (позивача) не містять правового визначення конкретного переліку майна, що формує статутний капітал. При цьому, факт перебування житлових будинків на балансі підприємства є виключно елементом бухгалтерського обліку і, в силу норм матеріального права, не свідчить про набуття цим майном правового статусу внеску до статутного капіталу.
Вказує на те, що Івано-Франківська міська рада є неналежним позивачем у цій справі, бо маючи статус дебітора, який не виконав зобов`язання перед боржником, вона не є ні кредитором у справі про банкрутство, ні учасником електронного аукціону.
Отже, позивач не володіє суб`єктивним правом на звернення до суду з вимогами про визнання результатів аукціону недійсними. Також зазначає, що правовою підставою для визнання аукціону недійсним є виключно недотримання ліквідатором чи організатором процедурних вимог закону .
Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 11.02.2026 в частині відмови у задоволенні позову і в цій частині прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.
В апеляційній скарзі зазначає, що ліквідатор безпідставно включив до ліквідаційної маси ЖЕО №9 неіснуючу дебіторську заборгованість Івано-Франківської міської ради у сумі 20 074 000,00 грн із формування статутного капіталу. Оскільки балансова звітність спростовує наявність цього боргу, такі дії ліквідатора є незаконними та порушують майнові права засновника підприємства.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 зазначив, що вимоги про визнання неправомірними дій ліквідатора щодо включення спірної дебіторської заборгованості засновника до ліквідаційної маси підприємства банкрута, а також про визнання незаконним такого включення, підлягають розгляду в порядку оскарження дій ліквідатора у межах справи про банкрутство відповідно до положень КУзПБ.
Також стверджує, що, ні включення заборгованості до ліквідаційної маси, ні її подальше відступлення не порушують прав позивача, не змінюють обсягу його майнових обов`язків, а тому позивач не довів наявності порушеного права та обрав неефективний спосіб судового захисту.
Позивачем подано відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_2 та ліквідатора ЖЕО №9 Кобельника О.С. в яких зазначає, що передача житлового фонду не є підставою для виникнення дебіторської заборгованості, оскільки здійснювалася за рішенням власника комунального майна як розпорядча операція, без виникнення у Івано-Франківської міської ради грошового зобов`язання перед ЖЕО № 9. Відтак відсутні правові підстави для існування дебіторської заборгованості.
Крім того, заперечуючи доводи апелянтів, позивач вказує, що Івано-Франківська міська рада не є кредитором чи учасником аукціону, однак це не позбавляє її гарантованого ст. 4 ГПК України права на звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Враховуючи те, що апеляційні скарги ліквідатора ЖЕО №9, Івано-Франківської міської ради та ФОП Севастьянової Е.Е. подані на один і той же процесуальний документ в одній і тій же справі, колегія суддів апеляційного господарського суду ухвалою від 07.05.2026 об`єднала апеляційні скарги ліквідатора до спільного розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача ФОП Севастьянова Е.Е. вказує, що визнання неправомірними дії ліквідатора ЖЕО щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута спірної дебіторської заборгованості апелянта та визнання незаконним включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута вказаної дебіторської заборгованості, відповідає законному інтересу Івано-Франківської міської ради та є належним способом захисту. Порядок та процедура оскарження дій ліквідатора у процедурі банкрутства регламентується нормами КУзПБ.
Інших додаткових заяв чи клопотань, в порядку ст. 207 ГПК України, сторонами подано не було.
18.06.2026 в судове засідання з`явилися представниця позивача, відповідачів, а також арбітражний керуючий, які навели свої доводи та заперечення по суті апеляційної скарги. 
Фактичні обставини справи та оцінка суду.
03.07.2023 ліквідатором ЖЕО №9 Кобельником О..С. видано наказ №2 "Про проведення інвентаризації активів підприємства".
08.12.2023 ліквідатор, після аналізу матеріалів реєстраційної справи ЖЕО-9 та відповіді виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №168/01-09/14в від 31.10.2023 склав інвентаризаційний опис, до якого включив дебіторську заборгованість засновника і учасника ЖЕО-9 Івано-Франківської міської ради в сумі 20 074 000,00 грн.
01.02.2024 ЖЕО №9, від імені якої діє ліквідатор Кобельник О.С., зверталося до Господарського суду Івано-Франківської області в межах справи про банкрутство ЖЕО-9 із позовною заявою до відповідача Івано-Франківської міської ради про стягнення дебіторської заборгованості в сумі 20 074 000,00 грн.
11.03.2024 суд постановив ухвалу про повернення позивачу позовної заяви, яка набрала законної сили.
В межах справи про банкрутство суд розглянув справу № 909/526/24 за позовом ЖЕО №9, від імені якої діяв ліквідатор Кобельник О.С. до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківської міської ради про визнання недійсними та скасування рішень виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у межах справи про банкрутство ЖЕО № 9 та 06.11.2024 ухвалив рішення відповідно до якого в задоволенні позову відмовив. 
Під час розгляду цієї справи суд встановив, що нежитлові будівлі, що знаходяться за адресами: м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 53а, вул. Тарнавського, 37, вул. Січових Стрільців,18, АДРЕСА_1 належать на праві комунальної власності територіальній громаді міста Івано-Франківська та не перебували у власності, господарському віданні чи в оперативному управлінні у ЖЕО № 9, що виключає можливість їх включення до ліквідаційної маси для погашення боргів кредиторів. Вказане рішення набрало законної сили 20.12.2024.
24.01.2025 відбулось засідання комітету кредиторів, на якому розглядалося питання за № 3 щодо надання згоди на продаж активів.
Відповідно до протоколу № 4 засідання комітету кредиторів у справі про банкрутство №909/13/22 ЖЕО №9 від 24.01.2025, на засіданні комітету кредиторів з цього питання комітет кредиторів вирішив надати згоду на продаж майна на запропонованих ліквідатором умовах, а саме: перший аукціон: лот № 1 дебіторська заборгованість засновника і учасника ЖЕО-9 – Івано-Франківської міської ради, яка не повністю внесла вклад до статутного капіталу ЖЕО-9, а саме допустила заборгованість в сумі 20 074 000,00 грн (різниця між розміром статутного капіталу згідно статуту (20 339 000,00 грн) та розміром статутного капіталу згідно балансу (звіту про фінансовий стан) станом на 30.09.2015 р. (265 000,00 грн). Початкова вартість 20 074 000,00 грн. Крок аукціону 1%.
25.03.2025 відбувся електронний аукціон № BRD001-UA-20250312-57752 з продажу майна банкрута, а саме - лот № 1: дебіторська заборгованість засновника і учасника ЖЕО-9 – Івано-Франківської міської ради.
Згідно з протоколом про результати аукціону № BRD001-UA-20250312-57752 від 25.03.2025 переможцем аукціону стала ОСОБА_2 , яка придбала дебіторську заборгованість засновника і учасника ЖЕО-9 - Івано - Франківської міської ради, яка не повністю внесла вклад до статутного капіталу ЖЕО-9.
За результатами аукціону сторони склали акт про придбання майна на аукціоні від 28.03.2025, покупець на аукціоні (https://prozorro.sale/auction/BRD001-UA-20250312-57752) через оператора електронного майданчика ТОВ "Ю.БІЗ" (01011, м. Київ, вул. Панаса Мирного, оф. 3, ЄДРПОУ: 38738824) придбав дебіторську заборгованість засновника і учасника ЖЕО №9 – Івано-Франківської міської ради, яка не повністю внесла вклад до статутного капіталу ЖЕО №9, а саме допустила заборгованість в сумі 20 074 000,00 грн належну продавцю, надалі майно (п. 2 Акта).
Згідно з п. 4 акта продавець передав покупцю дебіторську заборгованість засновника і учасника ЖЕО№9 – Івано-Франківської міської ради, яка не повністю внесла вклад до статутного капіталу ЖЕО №9, а саме допустила заборгованість в сумі 20 074 000,00 грн .
Як вбачається із матеріалів справи, а саме статуту, який зареєстрований 07.06.1993 ЖЕО №9 створено як господарську розрахункову самостійну виробничу одиницю з правом юридичної особи, яка діє згідно Закону України "Про підприємства" і підпорядковується міському управлінню житлово-комунального господарства і є державною установою.
Відповідно до розділу 2 статуту - майно ЖЕО № 9 станом на 01.04.1993 складається по балансу із основних засобів 24,286 млн крб та оборотних коштів 16,649 млн крб.
02.06.2011 відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради №218-X "Про нову редакцію статуту житлово-експлуатаційних організацій 1-9" затверджено нову редакцію статуту ЖЕО № 9.
Згідно із п. 1.1. статуту ЖЕО №9, організація є комунальною установою, утвореною на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади міста Івано-Франківська відповідно до Цивільного і Господарського кодексів України і входить до сфери управління Івано-Франківської міської ради.
Засновником ЖЕО є територіальна громада міста Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради - відповідно до п.1.2 статуту.
ЖЕО є самостійною господарською одиницею, набуває прав та обов`язків юридичної особи від дня її державної реєстрації, має поточні та інші (в тому числі валютні) рахунки в установах банків, круглу печатку, штампи, бланки зі своїм найменуванням, знаки для товарів і послуг, а також інші атрибути юридичної особи відповідно до законодавства України.
ЖЕО у своїй діяльності підзвітна й підконтрольна Івано-Франківській міській раді, міському голові, безпосередньо підпорядкована управлінню житлово-комунального господарства (п.п. 1.4, 1.5 статуту).
Згідно з п. 1.6 статуту - ЖЕО №9 не несе відповідальності за зобов`язаннями засновника та виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Відповідно до п. 5.4. - джерелами формування майна, фінансування виробничої діяльності, утримання ЖЕО було визначено:
статутний капітал ЖЕО у розмірі 20 339 000,00 грн.;
доходи, отримані від надання послуг, а також від іншої господарської діяльності;
капітальні вкладення;
грошові та матеріальні внески засновника;
кредити банків та інших кредиторів;
майно, придбане в інших суб`єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку;
інші джерела, не заборонені законодавством України.
Тобто, майно ЖЕО складається із виробничих і невиробничих фондів, а також інших коштів, вартість яких відображається в самостійному балансі ЖЕО і є виключно його власністю. Майно ЖЕО є власністю територіальної громади міста Івано-Франківська і закріплюється за ним на праві оперативного управління.
20.05.2025 Департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради відповідно до листа №11.1-07/141, повідомив що ЖЕО № 9 створене в 1993 як господарська розрахункова самостійна виробнича одиниця з правом юридичної особи, яка підпорядковується міському управлінню житлово-комунального господарства і є державною установою, про що було зазначено у її статуті. Відповідно до розділу 2 статуту майно ЖЕО № 9 станом на 01.04.1993 складалось згідно з балансом із основних засобів 24,286 млн. крб. та оборотних коштів 16,649 млн. крб.
В 2011 на підставі рішення міської ради від 02.06.2011 № 218-10 затверджена нова редакція статуту ЖЕО № 9, яким визначено її як комунальну організацією, утворену на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська. 
Відповідно до розділу 5 статуту - джерелами формування майна, фінансової виробничої діяльності, утримання ЖЕО є: 
статутний капітал ЖЕО у розмірі 20 339 000,00 грн; 
доходи, отримані від надання послуг, а також від іншої господарської діяльності; капітальні вкладення; 
грошові та матеріальні внески засновника; 
кредити банків та інших кредиторів; 
майно, придбане в інших суб`єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку;
інші джерела, не заборонені законодавством України.
Статутний капітал ЖЕО-9 був в основному сформований за рахунок вартості житлових будинків, а також нежитлових будинків та техніки, яка перебувала на балансі організації, що відображалося в балансі (звіті про фінансовий стан) організації.
На виконання рішень Івано-Франківської міської ради від 02.06.2011 № 212-10 "Про організацію та забезпечення роботи комунального підприємства "Єдиний розрахунковий центр" та від 31.01.2012 № 580-20 "Про зміни до рішення міської ради "Про комплексну програму реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста Івано-Франківська на 2011-2015 роки "Реформи, порядок, розвиток" ЖЕО № 9 було передано житловий фонд на баланс КП "Єдиний розрахунковий центр" (зараз КП "Муніципальна інвестиційна управляюча компанія").
З балансу ЖЕО № 9 передавалося майно (житловий фонд), яке не перебувало у власності ЖЕО №9, а було закріплене за ним на праві оперативного управління і не підлягало включенню у ліквідаційну масу.
Акти прийому-передачі житлового фонду з балансу ЖЕО № 9 на баланс КП "Єдиний розрахунковий центр" в матеріалах справи відсутні.
Згідно інформації з балансу ЖЕО № 9 станом на 31.12.2013 залишкова вартість основних засобів складала 95 тис. грн (балансова вартість 1183 тис. грн). На балансі ЖЕО перебували чотири будинки, балансова вартість яких складала 864,2 тис. грн, в т.ч. вул. Тарнавського, 37 - 73,9 тис. грн., вул. Княгинин 20 -102,0 тис. грн, вул. Січових Стрільців, 18 - 423,3 тис. грн вул. Галицька, 53 - 265,0 тис. грн.
Відповідно до рішення виконавчого комітету міської ради від 26.02.2015 № 117 ЖЕО № 9 передала на баланс КП "Єдиний розрахунковий центр" нежитлові будинки балансовою вартістю 599,2 тис. грн в т.ч. вул. Тарнавського, 37, вул. Княгинин 20 та вул. Січових Стрільців, 18.
Згідно з актом перевірки ЖЕО № 9 за період з 01.01.2015 по 31.03.2016, яка проводилася Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську, згідно даних балансу станом на 31.03.2016 залишкова вартість основних засобів складала 10 тис. грн (балансова вартість 473 тис. грн , в т. ч. будинки (вул. Галицька, 53 - 265,0 тис. грн, машини - 208,0 тис. грн), інших оборотних активів - 4,0 тис. грн.
Іншою інформацією щодо обгрунтування зменшення статутного капіталу ЖЕО № 9 Департамент інфраструктури, житлової та комунальної політики міської ради не володіє.
Відповідно до листа Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради від 22.07.2025 №11.1-07/201, останній зазначив, що рішенням міської ради від 02.06.2011 №218-10 затверджено нову редакцію статуту ЖЕО №9, однак статутний капітал, сума якого зазначена в статуті, не був наново сформований, а прописаний згідно балансу ЖЕО на останню звітну дату. У балансі ЖЕО №9 відображена вартість житлового фонду, який перебував на балансі організації.
Згідно із заявою свідка, заступник міського голови директор Департаменту інфраструктури житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради Смушак М.В. зазначив, що відповідно до рішення Івано-Франківської міської ради від 02.06.2011№ 218-10 "Про нову редакцію статуту житлово-експлуатаційних організацій 1-9" затверджено нову редакцію статутів ЖЕО 1-9. В цій редакції статутів була зазначена сума статутного капіталу, яка відповідала на той момент залишковій вартості житлового фонду та нежитлових приміщень, що перебували на балансі кожної ЖЕО. Саме за рахунок цієї вартості було сформовано повністю статутний капітал.
Як свідчать дані балансу ЖЕО № 9 станом на 01.01.2012, 30.09.2012, 31.12.2013, 31.12.2014 та 30.09.2015 неоплачений капітал є відсутнім. Форма фінансової звітності передбачає окремий рядок "Неоплачений капітал", який заповнюється лише за наявності боргу засновника по внесках до статутного капіталу, у даному випадку підстав для його відображення не було і немає.
Передача житлового фонду, який, як видно із показників фінансової звітності, обліковувався у складі основних засобів Житлово-експлуатаційної організації № 9, не є і не може бути підставою визнання дебіторської заборгованості засновника (Івано-Франківської міської ради). При передачі житлового фонду на засновника не покладено грошового зобов`язання компенсувати Житлово-експлуатаційній організації № 9 вартість переданих основних засобів, а сама передача відбулася за рішенням власника комунального майна як розпорядча операція з активами, а не як розрахунок між сторонами. Відтак відсутній контрагент-боржник і відсутні підстави для виникнення дебіторської заборгованості.
Це також підтверджується тим, що Положенням про порядок бухгалтерського обліку окремих активів та операцій підприємств державного, комунального секторів економіки і господарських організацій, які володіють та/або користуються об`єктами державної, комунальної власності, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 19.12.2006 № 1213 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.12.2006 за №1363/13237, визначено методику відображення в обліку та звітності операцій, що мають особливий характер, зумовлений правовим статусом комунального майна та законодавчим регулюванням діяльності суб`єктів комунального сектору економіки.
У частині безоплатної передачі підприємствами за рішенням органу місцевого самоврядування житлового фонду та інших об`єктів соціальної інфраструктури, така передача відображається за кредитом рахунків обліку відповідних активів і дебетом рахунків 13 "Знос (амортизація) необоротних активів", 42 "Додатковий капітал", а залишок - по дебету рахунку 45 "Вилучений капітал" (якщо прийнято відповідне рішення про зменшення статутного капіталу організації внаслідок передачі активів) або по дебету рахунку 44 "Нерозподілені прибутки (непокриті збитки)" (якщо такого рішення не прийнято) - на суму залишкової вартості переданих об`єктів після відображення попередніх облікових записів, зазначених у цьому пункті. Важливо, що такі операції відображаються без визнання будь - яких розрахунків із засновником організації, в тому числі і без визнання дебіторської заборгованості.
Відповідно до ч.1 ст. 2 КУзПБ, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 7 цього Кодексу, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь - яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Відповідно до ст. 73 Кодексу, правочин щодо продажу майна, вчинений на аукціоні, проведеному з порушенням встановленого порядку його підготовки або проведення, що перешкодило або могло перешкодити продажу майна за найвищою ціною, може бути визнаний недійсним господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) за заявою боржника, арбітражного керуючого, кредитора або особи, інтереси якої були при цьому порушені.
Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, відтак це дає підстави для можливості визнання їх недійсними за правилами визнання недійсними правочинів згідно з положеннями ст. 215 ЦК України, яка передбачає недійсність правочину в разі недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених, зокрема, в ч. 1 ст. 203 цього Кодексу. За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до статті 215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Відповідно до ч.4 ст. 236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (правовий висновок з постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 911/1902/17).
Крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (аналогічний висновок викладений у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18). Разом з тим, право на судовий захист, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України, вимагає, щоб порушення, про яке стверджує особа, було реальним, обґрунтованим і стосувалось індивідуально виражених прав або інтересів такої особи (постанова Верховного Суду від 01.06.2022 року у cправі № 910/11678/18).
Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, а також з`ясувати наявність чи відсутність факту порушення або оспорення відповідного права чи охоронюваного законом інтересу.
З огляду на викладене, визначальним при розгляді цього спору є встановлення того, чи були порушені законні права та охоронювані інтереси позивача - Івано- Франківської міської ради при вчиненні правочину щодо купівлі-продажу дебіторської заборгованості на аукціоні та оформленого актом про передавання права власності на активи, придбані відповідно до протоколу електронного аукціону.
Суд зазначає, що набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право продажу такого майна, - ліквідатор і організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи на спірному аукціоні реалізоване майно - дебіторська заборгованість, яка як стверджує відповідач складається із несплаченого внеску позивача, як засновника боржника. В свою чергу позивач стверджує, що така заборгованість відсутня. У зв`язку з чим суд першої інстанції виснував, що реалізація на аукціоні спірного майна порушує право Івано-Франківської на мирне володіння майном (коштами), за захистом якого остання звернулася в суд з позовом про визнання недійсними результатів торгів.
Відповідно до Розділу IV "Ліквідаційна процедура" (статті 58-67) та Розділу V "Продаж майна в провадженні у справі про банкрутство" (статті 68-89) КУзПБ встановлений порядок здійснення ліквідаційної процедури боржника з моменту визнання його банкрутом, визначений обсяг повноважень ліквідатора, порядок формування ліквідаційної маси, черговість задоволення вимог кредиторів, а також процедуру реалізації (продажу) майна банкрута.
Підставами для визнання результатів аукціону недійсними є недодержання ліквідатором або організатором аукціону вимог цього Закону щодо його проведення, зокрема, порядку визначення початкової вартості майна, яке підлягає реалізації в ліквідаційній процедурі, проведення конкурсу та визначення організатора аукціону, порядку допуску до участі в аукціоні, дотримання строків та часу проведення аукціону, оприлюднення оголошення про проведення аукціону та вимог до його змісту, порядку проведення аукціону (повторного, другого повторного аукціонів).
Порушення порядку організації будь-якого із названих етапів, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки та проведення аукціону; правил, які регулюють сам порядок проведення аукціону; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів аукціону, є підставою для визнання результатів аукціону недійсними в цілому. Отже, вирішуючи спір щодо визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна банкрута, суд має встановити факт дотримання порядку його проведення на кожному з таких етапів.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: "Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem", яка означає: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права".
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих прав та інтересів позивача та визначити його дійсне правове становище.
Відтак враховуючи те, що відповідач визначив Івано-Франківську міську раду боржником, яка таким не є, а також зважаючи на набуття права вимоги на неіснуючий борг (майно) покупцем аукціону, суд першої інстанції встановив, що наявні правові підстави для визнання недійсними результатів торгів, оскільки аукціон має базуватися на реальних об`єктах та визначенні дійсного предмета продажу.
Окрім цього, судом апеляційної інстанції береться до уваги, що відповідно до ст.1 КУзПБ:
арбітражний керуючий - фізична особа, яка отримала відповідне свідоцтво та інформація про яку внесена до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України;
ліквідатор - арбітражний керуючий, призначений господарським судом для здійснення ліквідаційної процедури;
учасники у справі про банкрутство (неплатоспроможність) - сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, інші учасники справи про банкрутство, щодо прав або обов`язків яких існує спір, а також у випадках, передбачених цим Кодексом, Фонд державного майна України, Національний банк України, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника.
Згідно з ч.3 ст.60 КУзПБ, у ліквідаційній процедурі господарський суд розглядає скарги на дії (бездіяльність) ліквідатора та здійснює інші повноваження, передбачені цим Кодексом.
Дії (бездіяльність) ліквідатора можуть бути оскаржені до господарського суду учасниками справи про банкрутство, права яких порушено такими діями (бездіяльністю) (ч.6 ст.61 Кодексу).
За змістом принципу диспозитивності визначення відповідачів, предмета і підстав позову є правом позивача, а суд у господарському чи цивільному судочинстві не вправі з власної ініціативи залучати іншого відповідача / співвідповідача до участі у справі.
Водночас установлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає, та має ґрунтуватися передусім на аналізі природи спірних правовідносин і позовних вимог.
Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 ГПК України.
Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор) та яка звернулася до суду з відповідним позовом, а відповідачем - особа, яка за твердженням позивача, повинна виконати зобов`язання (боржник). 
Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинне відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що поняття “сторона у спорі” може не бути тотожним за змістом поняттю “сторона у процесі”: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанова від 09.02.2021 у справі № 635/4741/17).
Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріальних правовідносин, тобто особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №910/15792/20).
Задля остаточного вирішення спору і захисту порушеного права за результатами судового розгляду справи сторонами в судовому процесі мають бути саме сторони у спірних матеріальних правовідносинах, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.
Велика Палата Верховного Суду у п. 39 постанови від 26.02.2020 у справі № 304/284/18 зазначила, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можна задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20).
Відповідно до ст. 48 ГПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
З аналізу положень вказаної випливає, що заміна первісного відповідача належним відповідачем можлива виключно за клопотанням позивача. ГПК України не надає суду повноважень здійснювати таку заміну з власної ініціативи, навіть у разі встановлення факту неналежності відповідача.
Відтак, враховуючи, що відповідач безпідставно визначив Івано-Франківську міську раду боржником, хоча вона такого статусу не набула, а також зважаючи на те, що покупець аукціону набув право вимоги щодо неіснуючого боргу (майна), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для визнання результатів аукціону недійсними. Суд виходив із того, що предметом продажу на аукціоні можуть бути лише реально існуючі майнові права чи інші активи, а відтак аукціон має ґрунтуватися на дійсному предметі продажу.
Водночас суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки заявлені вимоги фактично стосуються дій арбітражного керуючого, вчинених ним під час виконання повноважень ліквідатора у справі про банкрутство, тоді як позов було заявлено до нього як до фізичної особи.
Позивач не звертався з клопотанням про заміну неналежного відповідача належним у порядку ст. 48 ГПК України, а суд першої інстанції, здійснивши таку заміну з власної ініціативи, вийшов за межі наданих йому процесуальних повноважень.
На початок періоду станом на 01.01.2012 дебіторська заборгованість ЖЕО № 9 складала : за товари, роботи, послуги - 800 тис. грн. , за розрахунками з бюджетом 10 тис. грн., інша поточна заборгованість - 192 тис. грн. Якщо в ЖЕО №9 була б на той момент ще інша дебіторська заборгованість, то вона також була би відображена в балансі. Тому включення арбітражним керуючим Кобельником О.С. розміру статутного капіталу до дебіторської заборгованості є безпідставними.
Факт формування статутного капіталу підтверджується копією балансу ЖЕО № 9 станом на 30.09. 2012. Як видно з копії балансу, на початок звітного періоду: (станом на 1 січня 2012 року) в розділі пасиву балансу 1 "Власний капітал" у статті "Неоплачений капітал" стоїть прочерк. А це означає, що станом на січень 2012 року статутний капітал повністю сформовано. Інакше у даній статті була б сума, яка мала бути оплачена як внесок до статутного капіталу.
Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що станом на 01.01.2012 статутний капітал ЖЕО № 9 був повністю сформований, а відтак не міг розглядатися як дебіторська заборгованість боржника.
Такий висновок ґрунтується на належній оцінці бухгалтерських документів, зокрема балансів підприємства, з яких вбачається, що у статті “Неоплачений капітал” станом на початок звітного періоду міститься прочерк, що свідчить про повне формування статутного капіталу. Крім того, балансом визначено вичерпний перелік дебіторської заборгованості, до якого сума статутного капіталу не входить.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано визнав безпідставним включення арбітражним керуючим Кобельником О.С. розміру статутного капіталу до складу дебіторської заборгованості боржника. Відповідно, висновок суду про необхідність встановлення фактичного існування дебіторської заборгованості як предмета продажу на аукціоні є правильним, оскільки реалізація неіснуючого майна або майна, яке не належить боржнику, є істотним порушенням вимог законодавства щодо проведення аукціону та є підставою для визнання його результатів недійсними.
Колегія суддів Західного апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що статутний капітал боржника був сформований під час створення ЖЕО № 9 у 1993 році.
Відтак доводи ліквідатора про те, що статутний капітал формувався лише під час перереєстрації статуту ЖЕО № 9, є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та не відповідають фактичним обставинам.
Колегія суддів також бере до уваги, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу існування спору між боржником і його засновником щодо внесення вкладу до статутного капіталу під час створення підприємства. Крім того, відсутні будь-які судові рішення про стягнення із засновника дебіторської заборгованості у розмірі 20 074 000 грн, що свідчить про недоведеність існування такого майнового права боржника.
Відповідно до частини другої статті 75 Кодексу України з процедур банкрутства до обов`язкових умов продажу майна боржника належать, зокрема, склад майна (лот), початкова ціна та крок аукціону.
Як правильно встановив суд першої інстанції, лот, виставлений на аукціон, складався із дебіторської заборгованості, існування якої під час розгляду справи не знайшло свого підтвердження належними та допустимими доказами. За таких обставин предмет продажу фактично був відсутній, а тому аукціон проведено без дотримання однієї з обов`язкових умов продажу, визначених ч.2 с. 75 КУзПБ, а саме щодо наявності складу майна (лоту).
Згідно з ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
При цьому, в силу положень ст.55 Конституції України звернення до суду з позовом, незалежно від його обґрунтованості, є суб`єктивним правом особи, що є проявом конституційного принципу забезпечення доступу до правосуддя.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. (постанова Великої Палати Верховного Суду України від 19.01.2021 у справі №916/1415/19). 
Як вірно встановив суд першої інстанції, позивач не обґрунтував і не довів, яким чином задоволення цієї вимоги призведе до відновлення його порушеного права.
Отже вимога позивача про визнання незаконним включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута дебіторської заборгованості засновника, що складається із несплаченого внеску до статутного капіталу не може вважатись ефективним способом захисту, оскільки не призведе до відновлення його порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Щодо рішення суду в частині задоволення позовних вимог до одного з відповідачів – арбітражного керуючого (ліквідатора) Кобельника О.С. про визнання недійсними результатів електронного аукціону, оформлених відповідно до протоколу про проведення аукціону №BRD001-UA-20250312-57752 від 25.03.2025 ТОВ "Ю.БІЗ" з продажу дебіторської заборгованості засновника і учасника "ЖЕО №9" Івано-Франківської міської ради, то суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що воно підлягає скасуванню в цій частині з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 61 КУзПБ, ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: (окрім іншого) виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута.
Тобто, у цьому спорі, зважаючи на те, що у справі про банкрутство Житлово-експлуатаційної організації №9 у справі №909/13/22 в межах якої розглядається цей спір, відкрито ліквідаційну процедуру, і ліквідатор виконує обов`язки керівника боржника, а не власні (особисті) як фізична особа, то відповідно він не може бути стороною такого судового процесу, оскільки сам же боржник як юридична особа – є належним відповідачем. Таким чином, позовні вимоги до ліквідатора не можуть бути пред`явлені і відповідно у їх задоволені належить відмовити.
Відповідно ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, Західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про скасування рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 11.02.2026 в частині визнання недійсними результатів електронного аукціону, оскільки відповідні позовні вимоги були заявлені до арбітражного керуючого як до фізичної особи, а не як до особи, яка діяла під час здійснення повноважень ліквідатора у справі про банкрутство.
Керуючись ст. ст. 74, 269, 270, 275, 277, 281- 284 ГПК України,
Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги ліквідатора Житлово-експлуатаційної організації №9 Кобельника Олега Сергійовича та Фізичної особи-підприємця Севастьянової Еліте Ериківни задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Господарського суду Івано - Франківської області від 11.02.2026 у справі №909/13/22 (909/658/25) в частині позовних вимог до ліквідатора (арбітражного керуючого) Кобельниика О.С. про визнання недійсними результатів електронного аукціону, оформлених відповідно до протоколу про проведення аукціону №BRD001-UA-20250312-57752 від 25.03.2025.
В цій частині прийняти нове рішення про відмову у визнанні недійсними результатів електронного аукціону, оформлених відповідно до протоколу про проведення аукціону №BRD001-UA-20250312-57752 від 25.03.2025.

3. В решта частині вимог апеляційних скарг Івано - Франківської міської ради, ліквідатора Житлово-експлуатаційної організації №9 Кобельника Олега Сергійовича та Фізичної особи-підприємця Севастьянової Еліте Ериківни відмовити, а оскаржуване рішення в іншій частині - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Івано - Франківської області.

Головуючий (суддя-доповідач) О.І. МАТУЩАК

Судді Н.М. КРАВЧУК

О.С. СКРИПЧУК