ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 160/26769/25
провадження № К/990/5731/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М. І.,
суддів: Мацедонської В. Е., Радишевської О. Р.
розглянув у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції справу
за позовом  ОСОБА_1 до Південного відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року, постановленої у складі головуючого судді Бухтіярова М. М., та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2026 року, прийнятої у складі колегії суддів: головуючого - Сафронової С. В., суддів: Чепурнова Д. В., Шальєвої В. А.
І. Обставини справи
1. У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Південного відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі - Південний ВДВС) про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Південного ВДВС Лінік Сніжани Сергіївни про накладення штрафу від 08 вересня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
2. Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалою від 23 вересня 2025 року, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2026 року, відмовив у відкритті провадження у справі за пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
3. Ухвалюючи таке рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання судового рішення, а саме: ухвали суду про забезпечення позову, виданого Новокодацьким районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі № 205/6450/25 про відібрання дитини від батька та повернення її матері без позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини з матір`ю, постановленої судом відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Суд першої інстанції зазначив, що з огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VІІІ), примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі листи та накази, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й певні ухвали суду.
Як зазначали суди попередніх інстанцій, частиною першою статті 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права, а відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Скарга подається в письмовій формі і підписується стороною виконавчого провадження, її представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
З огляду на викладені норми цивільного процесуального законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що Василенко П. С. як сторона виконавчого провадження (боржник) у ВП № НОМЕР_1 має право оскаржити дії та/або рішення державного виконавця при примусовому виконанні судового рішення - ухвали суду про забезпечення позову, постановленої Новокодацьким районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі № 205/6450/25 про відібрання дитини від батька та повернення її матері без позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини з матір`ю, у порядку цивільного, а не адміністративного судочинства, а тому цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки має вирішуватися у порядку цивільного судочинства. 
ІІ. Провадження в суді касаційної інстанції
4. Позивач, вважаючи судові рішення такими, що ухвалені з порушенням вимог процесуального закону, подав касаційну скаргу.
5. У касаційній скарзі автор просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Аргументи скарги зводяться до того, що у цьому спорі відповідачем є суб`єкт владних повноважень, який реалізує владні управлінські функції, а предметом спору - постанова Південного ВДВС про накладення штрафу, яка в силу статті 74 Закону № 1404-VІІІ та статті 287 КАС України оскаржується до адміністративного суду.
Стверджує, що суди попередній інстанцій безпідставно не врахували правові висновки, викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 та від 14 грудня 2021 року № 2610/27695/2012 щодо визначення підсудності та правильності визначення вимог у випадку оскарження дій, рішень та бездіяльності органу державної виконавчої служби, де визначено юрисдикцію таких спорів саме за адміністративним судом.
6. Верховний Суд ухвалою від 24 лютого 2026 року відкрив касаційне провадження з підстав, передбачених частиною другою, пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: предметом касаційного оскарження є ухвала суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі та прийнята за наслідками її перегляду в апеляційному порядку постанова суду апеляційної інстанції; підставою касаційного оскарження є порушення судами норм процесуального права.
ІІІ. Нормативне регулювання й оцінка Верховного Суду
7. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
8. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
9. За змістом пункту 2 частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
10. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
11. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
12. За усталеною судовою практикою Великої Палати Верховного Суду, публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. 
13. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
14. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, відкритого при примусовому виконанні судового рішення - ухвали Новокодацького районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2025 року у справі № 205/6450/25 про забезпечення позову з урахуванням зміни заходів забезпечення позову ухвалою Новокодацького районного суду м. Дніпропетровська від 21.07.2025 у справі №205/6450/25 про визначення місця та часу спілкування малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_3 , до набрання рішенням суду законної сили з відповідним графіком, та про зобов`язання ОСОБА_1 передавати дитину ОСОБА_2 згідно з графіком матері ОСОБА_3 за місцем її фактичного проживання, і повертати дитину згідно зі встановленим графіком за місцем фактичного проживання батька ОСОБА_1 з дитиною, головним державним виконавцем Південного ВДВС Лінік Сніжаною Сергіївною винесено постанову про накладення штрафу від 08 вересня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, з якою не погоджується позивач як боржник у вказаному виконавчому провадженні у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом з вимогою про визнання її протиправною та, як наслідок, скасування.
15. Відмовляючи у відкритті провадження у цій справі, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що ОСОБА_1 як сторона виконавчого провадження (боржник) у ВП № НОМЕР_1 має право оскаржити дії та/або рішення державного виконавця при примусовому виконанні судового рішення - ухвали суду про забезпечення позову, постановленої Новокодацьким районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі № 205/6450/25 про відібрання дитини від батька та повернення її матері без позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини з матір`ю, у порядку цивільного, а не адміністративного судочинства, а тому цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки має вирішуватися у порядку цивільного судочинства. 
16. Перевіряючи правильність застосування судами норм процесуального права в частині визначення підсудності цієї справи, Суд вказує на таке.
17. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 зазначила, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного приписами частини першої статті 287 КАС України, відповідні спеціальні норми встановлені Законом № 1404-VIII.
Згідно з частиною першою статті 74 Закону № 1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Водночас відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
18. Отже, імперативною нормою, а саме частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.
До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
19. Таким чином, правова позиція, викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 (провадження № 11-1009апп19), чітко визначає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори щодо оскарження постанов державного виконавця про накладення штрафу, винесених у межах примусового виконання будь-яких виконавчих документів, незалежно від того, судом якої юрисдикції ці документи видані. Зазначена позиція неодноразово підтверджувалась у подальшій судовій практиці Верховного Суду.
20. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду також у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18).
21. Крім того, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 24 вересня 2025 року у справі № 480/6863/23 щодо юрисдикційної належності спорів про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу за невиконання рішення суду про встановлення побачення з дитиною та застосування частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII, статей 447, 447-1 ЦПК України, статті 287 КАС України, вказано на відсутність підстав для відступу від зазначеної правової позиції, оскільки з моменту її формування суспільний контекст не змінився; законодавчі норми, що регулюють відповідні правовідносини, залишилися незмінними; відсутні виявлені вади у попередньому правозастосуванні, які б об`єктивно зумовлювали необхідність перегляду усталеного підходу; не зафіксовано глибоких чи довготривалих розбіжностей у судовій практиці з питань визначення юрисдикційної належності спорів про оскарження постанов державного виконавця про накладення штрафу.
22. За такого правового врегулювання спірні правовідносини, які склались у цій справі, не мають цивільно-правового компоненту, адже спір між сторонами виник виключно у площині публічно-правових відносин.
23. Відмовляючи у відкритті провадження у справі за позовом, який виник виключно у контексті публічно-правових відносин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про те, що постанова державного виконавця про накладення штрафу, яка винесена у межах цивільної справи про відібрання дитини від батька та повернення її матері без позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини з матір`ю, постановленої судом відповідно до вимог ЦПК України, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори щодо оскарження постанов державного виконавця про накладення штрафу, винесених у межах примусового виконання будь-яких виконавчих документів, незалежно від того, судом якої юрисдикції ці документи видані.
24. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
25. Приписами частини четвертої статті 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
26. Ураховуючи те, що вказані порушення норм процесуального права під час розгляду справи допущені як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, тому справа належить направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
VІ. Судові витрати
27. З огляду на результат касаційного розгляду у силу частини шостої статті 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2026 року у справі № 160/26769/25 скасувати, а справу направити до Дніпропетровського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Головуючий М. І. Смокович

Судді В. Е. Мацедонська

О. Р. Радишевська