ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 947/29686/23
провадження № 61-7896св26

головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
учасники справи:
заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеса-Преса», заінтересовані особи: ОСОБА_1 , приватний виконавець Одеського виконавчого округу Притуляк Валерій Миколайович,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеса-Преса», заінтересовані особи: ОСОБА_1 , приватний виконавець Одеського виконавчого округу Притуляк Валерій Миколайович, про заміну боржника у виконавчому провадженні
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеса-Преса» на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2025 року у складі судді Гниличенко М. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2026 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Комлевої О. С.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст заяви про заміну боржника у виконавчому провадженні 
У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Одеса-Преса» (далі - ТОВ «Одеса-Преса»)звернулося до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, відкритому на підставі виконавчого листа, виданого 02 травня 2024 року Київським районним судом м. Одеси у справі № 947/29686/23 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Монблан Трейд 21» (далі - ТОВ «Монблан Трейд 21») матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у розмірі 381 464,00 грн та судових витрат у розмірі 10 000,00 грн. Просив замінити боржника у виконавчому провадженні з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його сестру ОСОБА_1 .
Заява мотивована тим, що згідно з укладеним із ТОВ «Монблан Трейд 21» договором про відступлення права вимоги від 01 вересня 2025 року до ТОВ «Одеса-Преса» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_2 щодо відшкодування шкоди, стягненої рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2024 року у справі № 947/29686/23, виконавче провадження з виконання якого відкрито 08 травня 2024 року. 
Згідно з ухвалою суду від 22 вересня 2025 року у виконавчому провадженні замінено стягувача ТОВ «Монблан Трейд 21» на ТОВ «Одеса-Преса». Боржник ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і спадкова справа після його смерті не заводилась. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на праві власності належала 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_1 , яка є рідною сестрою померлого боржника та вважається такою, що фактично прийняла спадщину відповідно до статті 1268 ЦК України. 
Після смерті боржника зобов`язання щодо виконання виконавчого листа входять до складу спадщини, а отже, є підстави для заміни боржника його правонаступником, який фактично прийняв спадщину.
Заявник посилався на те, що визначений статтею 1281 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємця не пропущено, оскільки про факт смерті боржника стягувачу стало відомо 11 червня 2025 року після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Визначений статтею 1281 ЦК України строк пред`явлення вимоги спливав 11 грудня 2025 року, і стягувач направив вимогу спадкоємцю у межах цього строку.
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2025 року у задоволенні заяви ТОВ «Одеса-Преса» про заміну боржника у виконавчому провадженні відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що до нового кредитора ТОВ «Одеса-Преса» не перейшло право вимоги до спадкоємців боржника, оскільки права первісного кредитора у зобов`язанні переходять в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а на момент переходу прав за договором відступлення прав вимоги від 01 вересня 2025 року (від ТОВ «Монблан Трейд 21» до ТОВ «Одеса-Преса») первісний кредитор ТОВ «Монблан Трейд 21» уже пропустив строк, встановлений статтею 1281 ЦК України дляпред`явлення вимоги до спадкоємців боржника ОСОБА_2 , що є підставою для відмови у заміні померлого боржника його правонаступником у виконавчому провадженні.
Постановою Одеського апеляційного суду від 13 травня 2026 року апеляційну скаргу ТОВ «Одеса-Преса» задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2025 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні заяви про заміну боржника у виконавчому провадженні. В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про те, що підставою для відмови у заміні боржника у виконавчому провадженні є саме порушення ТОВ «Одеса-Преса» строків, установлених у статті 1281 ЦК України.
Змінюючи мотивувальну частину ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що сам по собі факт державної реєстрації на момент смерті ОСОБА_2 в одній квартирі із ОСОБА_1 не свідчить про факт їх постійного проживання та фактичне прийняття нею спадщини після смерті боржника. Також про цю обставину не свідчить наявність у ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності 1/6 квартири АДРЕСА_2 , яка була отримана у власність ще у 1998 році.
Заявник не довів належними та допустимим доказами саме факт постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а отже, і фактичне прийняття нею спадщини після смерті брата, тому в задоволенні заяви необхідно відмовити з цієї підстави. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2026 року ТОВ «Одеса-Преса» в особі представника Гонтар П. А. подало до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 12 грудня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2026 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про заміну боржника у виконавчому провадженні.

Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2026 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 
У липні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27серпня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Вказує на те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статей 1216, 1218, 1268, 1282 ЦК України, статті 442 ЦПК України, а також не врахували правові висновки Верховного Суду щодо процесуального правонаступництва у виконавчому провадженні у разі смерті боржника, зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 03 листопада 2020 року у справі №916/617/17 та від 11 жовтня 2023 року у справі №523/2357/20, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 295/16037/14.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у заміні боржника його правонаступником, фактично поставив під сумнів сам факт прийняття спадщини спадкоємцем та поклав на заявника обов`язок довести обставини проживання спадкоємця зі спадкодавцем. При цьому апеляційний суд не надав належної оцінки доказам реєстрації місця проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем, не навів мотивів відхилення таких доказів та не встановив жодних обставин, які спростовували б факт прийняття спадщини. Заявник вважає, що довідка про реєстрацію місця проживання підтверджує факт проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини. 
Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надійшов.
Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 березня 2024 року задоволено позовні вимоги ТОВ «Монблан Трейд 21» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. 
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Монблан Трейд 21» матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 381 464,00 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн та судовий збір в дохід держави у розмірі 5 721,96 грн. 
Вказане рішення суду сторони не оскаржували, і воно набрало законної сили.
На виконання цього судового рішення Київський районний суд м. Одеси 02 травня 2024 року видав ТОВ «Монблайн Трейд 21» виконавчий лист.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляка В. М. від 08 травня 2024 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів: матеріальної шкоди у розмірі 381 464,00 грн, витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн та судового збору в розмірі 5 721,96 грн.
Боржник ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 19 серпня 2024 року, виданим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі.
12 травня 2025 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Притуляк В. М. звертався до суду із заявою з вимогами про заміну сторони боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, мотивуючи тим, щопри проведенні виконавчих дій було встановлено, що боржник ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Приватний виконавець просив замінити сторону боржника ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , яка є сестрою боржника. Вказував, що про смерть боржника стало відомо 04 квітня 2025 року, про що виконавець склав акт від 04 лютого 2025 року.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 червня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Притуляк В. М. про заміну сторони боржника у виконавчому провадженні.
Вказану ухвалу суду сторони не оскаржували.
15 вересня 2025 року ТОВ «Монблан Трейд 21» звернулось до Київського районного суду м. Одеси із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 та просило замінити стягувача, як сторону виконавчого провадження, з ТОВ «Монблан Трейд 21» на ТОВ «Одеса-Преса», мотивуючи тим, що між сторонами укладено договір відступлення права вимоги від 01 вересня 2025 року.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2025 року заяву ТОВ «Монблан Трейд 21» про заміну сторони у виконавчому провадженні задоволено. Замінено стягувача у виконавчому провадженні з ТОВ «Монблан Трейд 21» на його правонаступника ТОВ «Одеса-Преса». 
30 жовтня 2025 року ТОВ «Одеса-Преса» звернулось до суду із заявою про заміну боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2. Просило замінити боржника ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ОСОБА_1 . 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2025 року у задоволенні заяви ТОВ «Одеса-Преса» про заміну боржника відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що до нового кредитора ТОВ «Одеса-Преса» не перейшло право вимоги до спадкоємців боржника, оскільки на момент переходу прав ТОВ «Монблан Трейд 21» уже пропустило строк пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника ОСОБА_2 .
Вказану ухвалу суду першої інстанції не оскаржено.
03 грудня 2025 року стягувач (ТОВ «Одеса-Преса») подав до суду заяву, в якій просив замінити боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з боржника ОСОБА_2 на його сестру ОСОБА_1 я правонаступника, який фактично прийняв спадщину.
12 грудня 2025 року Київський районний суд м. Одеси у задоволенні цієї заяви відмовив.
ТОВ «Одеса-Преса» оскаржило ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку, і 13 травня 2026 року Одеський апеляційний суд своєю постановою змінив мотиви, з яких виходив місцевий суд, відмовляючи у заміні боржника у виконавчому провадженні.
Саме на ці судові рішення (ухвалу суду першої інстанції від 12 грудня 2025 року та постанову апеляційного суду від 13 травня 2026 року) ТОВ «Одеса-Преса» подало касаційну скаргу до Верховного Суду.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Питання процесуального правонаступництва врегульоване у частині першій статті 55 ЦПК України, відповідно до якої у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
У частинах першій, другій, п`ятій статті 442 ЦПК України визначено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини перша, третя та п`ята статті 1268 ЦК України).
Правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а в широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника) [пункт 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20)].
Підставою процесуального правонаступництва (заміни сторони виконавчого провадження) є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20 зазначено, що до складу спадщини входить, зокрема, обов`язок з відшкодування шкоди, що належав спадкодавцю за життя. Цей обов`язок не припинився внаслідок смерті боржника та продовжує існувати. Тому процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника (фізичної особи) є цілком можливим.
У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.
Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.
Визначення цього балансу в законі сформульоване так, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, згідно з нормою частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим стосовно законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.
Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.
Отже, спадкоємці померлого боржника є його правонаступниками, проте в частині виконання обов`язків такого боржника їх відповідальність обмежується вартістю майна, одержаного у спадщину. В іншій частині вимог вимоги кредитора до спадкоємців померлого боржника пред`явлені бути не можуть, оскільки спадкоємці в цій частині вимог не відповідають перед кредитором.
Таким чином, виконання судового рішення може відбуватися не лише за рахунок спадкового майна, а й за рахунок особистого майна та доходів спадкоємця боржника, який є правонаступником спадкодавця - боржника у виконавчому провадженні. Визначальним є не визначеність певного майна (спадщини), за рахунок якого здійснюється виконання судового рішення, а межі відповідальності спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця, які обмежені вартістю спадкового майна.
Такі ж висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 468/2121/14-ц (провадження № 61-18230св18), від 14 листопада 2018 року у справі № 191/405/15-ц (провадження № 61-17160св18), від 30 січня 2019 року у справі № 520/17508/15, (провадження № 61-18439св18), від 31 травня 2023 року у справі № 201/8989/14 (провадження № 61-13145св22). 
При вирішенні питання заміни учасника справи правонаступником та заміни сторони виконавчого провадження у разі смерті фізичної особи (боржника, відповідача) судам насамперед необхідно з`ясувати коло всіх спадкоємців померлої особи, а також встановити, чи пред`явлено кредитором вимоги до спадкоємців боржника [постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (пункт 101)].
Обов`язок спадкоємців боржника перед кредиторами спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна особа не набуває статусу спадкоємця, і, як наслідок, у неї немає обов`язку задовольнити вимоги кредитора померлої особи [постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (пункт 98)].
Невизначення вартості успадкованого майна не впливає на вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження. Водночас, задовольняючи заяву про заміну учасника справи, боржника у виконавчому провадженні, який помер, його спадкоємцем, суд відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України має визначити розмір боргу, який відповідає частці спадкоємця у спадщині, та вказати, що така заміна здійснюється в межах вартості майна, одержаного у спадщину [постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (пункт 109), постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20 (пункт 7.5)].
Оскільки межі відповідальності спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежені вартістю спадкового майна, то відповідно до принципу змагальності та статті 81 ЦПК України вартість успадкованого майна має доводити спадкоємець. Схожі за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16 (провадження № 61-25487св18) та від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17 (провадження № 61-27515св18).
Таким чином, у разі смерті боржника за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні [постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 2-2697/11 (провадження № 61-28147сво18)].
У разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця [пункт 62 постанови Верховного Суду від 24 вересня 2025 року у справі № 711/7955/14 (провадження № 61-9269св25)].
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 Ц  України).
Відповідно до частини першої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини перша, третя та п`ята статті 1268 ЦК України).
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Зазначений висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений зокрема у постановах Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 752/12045/17 (провадження № 61-18363св23), від 09 жовтня 2024 року у справі № 644/4646/23 (провадження № 61-10383св24). 
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини [постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14 (провадження № 61-6658сво23)].
Відповідно до підпунктів 3.1, 3.11, 3.12 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Для прийняття спадщини чи відмови від прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини або з дня державної реєстрації смерті у випадках, встановлених пунктом 20 розділу «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України». Прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.
Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї (підпункт 3.19 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). 
Відповідно до підпункту 3.20 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо).
З наведених норм Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України випливає, що при зверненні до нотаріуса для підтвердження фактичного прийняття спадщини в порядку, передбаченому частиною третьою статті 1268 ЦК України (постійне проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини), і оформлення спадкових прав на успадковане майно з видачею нотаріусом відповідного свідоцтва про право на спадщину особі, яка посилається на фактичне прийняття спадщини з цієї підстави (за умови, що це право ніким не заперечується), достатньо надати нотаріусу на підтвердження постійного проживання із спадкодавцем, зокрема, довідку органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання цього спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстроване за однією адресою зі спадкодавцем.
Питання процесуального правонаступництва у всіх випадках вирішується судом, який при вирішенні цього питання повинен дослідити по суті обставини правонаступництва, та не може обмежитися встановленням формальних умов застосування відповідного припису [пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14 (провадження № 12-39гс20)].
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України необхідним є встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
У частині першій статті 29 ЦК Українивизначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Норми статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. 
Право на вибір місця проживання закріплене у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). 
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини перша, друга статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (статті 12, 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, щоб задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У справі, що переглядається, апеляційний суд, змінюючи мотиви суду першої інстанції, якими була обґрунтована відмова в задоволенні заяви про заміну боржника у виконавчому провадженні, обмежився констатацією того, що заявник не довів належними та допустимими доказами саме факт постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Проте, посилаючись лише на те, що сам по собі факт реєстрації місця проживання на момент смерті ОСОБА_2 в одній квартирі ОСОБА_1 не свідчить про факт їх постійного проживання та фактичне прийняття спадщини, не встановив дійсного фактичного постійного місця проживання ОСОБА_1 і спадкодавця на час відкриття спадщини. Не врахував, що на підтвердження фактичного прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті боржника ( ОСОБА_2 ) заявник посилався на довідку про її місце реєстрації за однією адресою із спадкодавцем, яка відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є одним із доказів, яким може підтверджуватись такий факт, і фактично є документом, надання якого нотаріусу дозволяє оформити прийняття спадщини з видачею відповідного свідоцтва, зокрема на 1/6 частини квартири, яка за життя належала боржнику і за рахунок якої, в межах її вартості, стягувач міг би задовольнити свої вимоги. 
Таким чином, висновки апеляційного суду про відмову в задоволенні заяви про заміну боржника у виконавчому провадженні з тих підстав, що заявник не надав доказів, які підтверджують факт постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, не відповідають вимогам процесуального закону, оскільки суд фактично поклав обов`язок доказування наведених обставин на сторону стягувача, не перевіривши і не встановивши, чим спростовуються подані цією стороною докази. При тому, що ОСОБА_3 не була присутня в судових засіданнях під час розгляду заяви про заміну боржника у виконавчому провадженні, а отже, і не спростовувала фактичне прийняття нею спадщини після смерті брата, не мала можливості довести, що проживає за іншою адресою, ніж її зареєстроване місце проживання, не висловлювалась щодо дійсних намірів на спадщину, яка відкрилася після брата.
Враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, який закріплений у статті 12 ЦПК України та відображений, зокрема, у статті 81 ЦПК України і встановлює обов`язок доказування та подання доказів кожною стороною на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, спростовувати факт непроживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини за умов наявності реєстрації місця проживання за однією з ним адресою для цілей доведення, що фактичного прийняття спадщини за правилами частини третьої статті 1268 ЦК України не відбулось, а також доводити обсяг спадкового майна і його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України на суд також покладено певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме: суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційний суд цих обов`язків не виконав та дійшов передчасних висновків про відмову у задоволенні заяви про заміну боржника у виконавчому провадженні. Суд не дав належної оцінки доводам апеляційної скарги стягувача про правонаступництво ОСОБА_1 після смерті боржника і дотримання стягувачем строку пред`явлення вимог до спадкоємця, та не перевірив у цій частині правильність висновків суду першої інстанції, з яких він виходив відмовляючи в заміні боржника правонаступником. 
Крім того, констатувавши недоведеність фактичного прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 , за наявності їх зареєстрованого місця проживання за однією адресою, суд апеляційної інстанції фактично встановив обставину, що безпосередньо впливає на спадкові права ОСОБА_1 , зокрема щодо неприйняття нею спадщини після смерті брата на підставі частини третьої 1268 ЦК України і щодо якої вона під час розгляду справи не висловлювалась. 
Ураховуючи наведене, за обставинами цієї справи, апеляційному суду належало встановити фактичне місце проживання боржника і ОСОБА_1 (особи, яку стягувач вважає правонаступником боржника) на час відкриття спадщини і те, коли кредитор дізнався про смерть боржника. Після встановлення цих обставин з урахуванням мотивів цієї постанови, встановити усі інші обставини, які мають значення для вирішення справи, зокрема, межі відповідальності спадкоємця боржника (якщо правонаступництво буде встановлено), оскільки без їх з`ясування, виходячи зі змісту заявлених вимог про заміну боржника у виконавчому провадженні та підстав, на які посилався заявник на їх обґрунтування, висновки апеляційного суду не можна вважати обґрунтованим і таким, що відповідають завданню цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ з метою ефективного захисту порушених прав.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За викладених обставин, враховуючи наведені вище порушення апеляційним судом норм процесуального права, а також з огляду на повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування постанови апеляційного суду та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Одеса-Преса» задовольнити частково. 
Постанову Одеського апеляційного суду від 13 травня 2026 рокускасувати, а справу передати до апеляційного суду на новий розгляд. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий М. Є. Червинська

Судді І. А. Воробйова

А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун