ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року | м. Львів | Справа № 380/18427/25 пров. № А/857/4219/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О.І.,
Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року (головуючий суддя Морська Г.М.), ухвалене правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в м. Львів, у справі №380/18427/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

10.09.2025 ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 16.07.2025 №134750011418 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити та виплачувати з 21.03.2025 ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 4 роки відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року позов задоволено. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як особа, яка станом на 01.01.1993 прожила на території зони гарантованого добровільного відселення не менше 3 років. При цьому суд зазначив, що відомості трудової книжки та диплому не можуть спростувати факту постійного проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування. Тому, суд першої інстанції виснував, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року та в позові відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку є передчасним, оскільки судом першої інстанції не в повній мірі перевірено та досліджено всі обставини і докази, що мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин. Вказує на те, що до періоду проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення не враховано період навчання з 01.09.1986 по 01.07.1991 в Українському інституті інженерів водного господарства згідно з дипломом НОМЕР_1 від 27.06.1991 та довідкою Національного університету водного господарства та природокористування від 06.05.2025 № 181, оскільки м. Рівне, де розташований навчальний заклад, не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Підтверджений період проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення відповідно до статті 55 Закону № 796 з 26.04.1986 по 31.08.1986. Таким чином, враховуючи положення статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», немає підстав для призначення позивачу пенсії за віком із зниженням пенсійного віку як потерпілому від Чорнобильської катастрофи третьої категорії.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що судом було досліджено усі наявні докази та враховано аргументи учасників справи, правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є потерпілою від Чорнобильської катастрофи категорії 3, що підтверджується посвідченням від 21.06.2000 серії НОМЕР_2 , виданим Львівською обласною державною адміністрацією.
Відповідно до довідки Маневицької районної державної адміністрації від 13.11.2014 № 96 ОСОБА_1 постійно проживала у с. Замостя Маневицького району Волинської області, яке згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106 відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, з 20.03.1969 по 23.12.1989.
Позивачка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , 
ОСОБА_1 17.06.2025 звернулась через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до частини 1 статті 55 Закону № 796.
Автоматичним розподілом справ в електронній підсистемі було визначено, що розгляд заяви Позивача здійснюється відділом пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області 25.06.2025 прийнято рішення № 134750011418 про призначення ОСОБА_1 пенсії із зниженням віку відповідно до статті 55 закону № 796 з 21.03.2025. 
На виконання листа Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 29.06.2025 № 1300-5304-9/86958 рішення про призначення пенсії ОСОБА_1 від 25.06.2025 № 134750011418 переглянуто. 
До періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не враховано період навчання з 01.09.1986 по 01.07.1991 в Українському інституті інженерів водного господарства згідно з дипломом НОМЕР_1 від 27.06.1991 та довідкою Національного університету водного господарства та природокористування від 06.05.2025 № 181, оскільки м. Рівне, де розташований навчальний заклад, не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Підтверджений період проживання ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення відповідно до статті 55 Закону № 796 з 26.04.1986 по 31.08.1986 складає 00 роки 04 місяців 06 днів. 
Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області на заміну рішення про призначення пенсії від 25.06.2025 № 134750011418 прийнято рішення від 16.07.2025 № 134750011418 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії із зниженням віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у зв`язку з відсутністю необхідного періоду проживання у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993.
Не погодившись із цим рішенням, позивачка звернулась до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України від 28.02.1991 №796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон №796-ХІІ).
Статтею 49 Закону №796-ХІІ визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Частиною першою статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.03.2003 (далі – Закон №1058-ІV) передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІ особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у такому порядку: 3 роки (початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Слід звернути увагу, що за змістом примітки до абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-ХІІ для встановлення початкової величини зниження пенсійного віку на 3 роки постійне проживання або робота в зоні гарантованого добровільного відселення протягом усього періоду з моменту аварії по 31 липня 1986 року не є обов`язковим; достатньо, що особа, яка звернулася за призначенням пенсії, постійно проживала або працювала у вказаній зоні певний час у період з моменту аварії (тобто, 26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року.
Аналогічна правова позиція щодо встановлення початкової величини зниження пенсійного віку висловлена Верховним Судом в постанові від 6 лютого 2018 року у справі №556/1153/17.
Механізм подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (із змінами в редакції на дату виникнення спірних правовідносин) (далі Порядок №22-1), який прийнято відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та згідно з підпунктом 7 пункту 2.1 розділу II якого, документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи:
для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;
для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;
для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями;
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Відтак, механізм реалізації права, передбаченого законом, зокрема, щодо переліку документів, необхідних для призначення пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» чітко передбачений Порядком №22-1.
З аналізу наведених норм випливає, що документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема потерпілим від Чорнобильської катастрофи є (1) довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) та (2) посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є потерпілою від Чорнобильської катастрофи категорії 3, що підтверджується посвідченням від 21.06.2000 серії НОМЕР_2 , виданим Львівською обласною державною адміністрацією.
Згідно довідки виконавчого комітету Прилісненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області від 02.09.2025 № 233, виданої на підставі записів погосподарської книги с. Замостя № 1 за 1986-1990 рр., підтверджено факт постійного проживання Позивачки з 26.04.1986 (дата аварії на ЧАЕС) по 23.12.1989 в с. Замостя Маневицького району (тепер - Камінь-Каширський район) Волинської області.
Також згідно довідки Маневицької РДА Волинської області від 13.11.2014 № 96, довідки Прилісненської сільської ради Камінь-Каширського району Волинської області від 02.09.2025 № 233 Позивачка постійно проживала з дня аварії на ЧАЕС 26.04.1986 по 23.12.1989 на території зони гарантованого добровільного відселення, що складає 3 роки 7 місяців 18 днів. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутня інформація про те, що станом на дату прийняття оскаржуваного рішення відповідна довідка була відкликана, будь-якими суб`єктами оскаржена та відповідним органом скасована, а тому слугує належним доказом у справі та підтверджує факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у вищевказаний період.
Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18), від 10.04.2019 у справі №162/760/17 (№14-550цс18) та постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №381/3359/17 (№61-16015св18), які є обов`язковими для врахування судом в силу вимог частини 5 статті 242 КАС України.
Щодо доводів відповідача в частині неврахування період проживання на території зони гарантованого добровільного відселення у зв`язку з навчанням позивача з 01.09.1986 по 01.07.1991 в Національному університеті водного господарства та природокористування, який знаходиться в м. Рівне, суд апеляційної інстанції зауважує, що у постановах від 26 липня 2023 року у справі № 460/2589/20, від 7 травня 2024 року у справі № 460/38580/22, від 9 липня 2024 року у справі № 240/16372/23, від 16 жовтня 2024 року у справі № 140/14380/23 Верховний Суд зазначав, що відомості трудової книжки та диплому не можуть спростувати факту постійного проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування.
Крім того, у постанові від 12 травня 2026 року у справі № 460/13782/24 Верховний Суд вказав, що диплом підтверджує лише факт навчання позивачки у навчальному закладі і не містить інформацію щодо місця проживання останньої. Інформація, яка міститься в дипломі, не спростовує встановлені судами обставини, що позивачка є потерпілою від Чорнобильської катастрофи, яка проживала та працювала станом на 01.01.1993 у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції відхиляє наведені відповідачем доводи апеляційної скарги та наголошує, що факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення у спірний період засвідчує посвідчення 3 категорії, довідка органу місцевого самоврядування.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка має право на зменшення пенсійного віку на 4 роки, оскільки 3 роки становить початкова величина зниження пенсійного віку як особі, яка постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період та додатково 1 рік за 2 роки проживання у зоні гарантованого добровільного відселення.
Таким чином, як це правильно констатував суд першої інстанції, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 16.07.2025 №134750011418 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є протиправним та підлягає скасуванню в судовому порядку.
А належним та ефективним способом відновлення порушеного права позивача на пенсійне забезпечення, як це правильно вказав суд першої інстанції, є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області призначити з 21.03.2025 ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 4 роки відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Водночас щодо зобов`язання відповідача виплачувати з 21.03.2025 ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 4 роки відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» то суд апеляційної інстанції зазначає таке.
30 березня 2021 року набрала чинності постанова правління Пенсійного фонду України від 16 грудня 2020 року № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 16 березня 2021 року за № 339/35961 (далі - Постанова правління ПФУ № 25-1).
Зміни, внесені до Порядку № 22-1 на підставі Постанови правління ПФУ № 25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01 квітня 2021 року.
Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку № 22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.
Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Згідно пункту 4.2 розділу ІV Порядку 22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3. розділу ІV Порядку 22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
За приписами пункту 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.
Аналізуючи зазначені норми Порядку № 22-1, суд апеляційної інстанції зазначає, що:
- сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;
- після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п. 4.10);
- виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.
Отже, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу ІV Порядку №22-1, належним відповідачем у правовідносинах щодо призначення пенсії є Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, як структурний підрозділ що визначений за принципом екстериторіальності, що розглядав заяву про призначення пенсії та прийняв рішення про відмову.
Водночас орган, який повинен проводити виплату призначеної пенсії є Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області, який у справу як відповідач не залучений, а суд апеляційної інстанції таких процесуальних повноважень в силу закону не має, а тому позбавлений процесуальної можливості зобов`язувати такий орган вчинити певні дії щодо предмета спору.
Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позивач на час звернення з заявою до відповідача відповідав усім вимогам для призначення пенсії за ст. 55 Закону 796-XII, що судом першої інстанції враховано, та правильно скасовано рішення про відмову в призначенні пенсії та зобов`язано таку пенсію призначити. Водночас суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про зобов`язання відповідача проводити виплату призначеної пенсії, оскільки такий не наділений такими повноваженнями.
Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції задовольняючи позовних вимог, неповно встановив фактичні обставини справи, що має наслідком апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково, скасувавши рішення в частині.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у справі №380/18427/25 скасувати в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області виплачувати з 21.03.2025 ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 4 роки відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та в цій частині в позові відмовити.
В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у справі №380/18427/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя | | Т. І. Шинкар
судді | | О. І. Довга
| | І. І. Запотічний