Справа № 372/92/26 
Провадження 2-904/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2026 року  Обухівський районний суд Київської області у складі: 
головуючого судді Кравченка М.В.
при секретарі Ільїній А.В.,
за участю прокурора Курінного С.О.,
представника відповідача Кулініченка Г.В.,
представника третьої особи Семка В.Ю.,
розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом першого заступника керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_1 , третя особа – Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою та повернення лісової ділянки, 

ВСТАНОВИВ:

Прокурор в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, ОСОБА_1 в якому посилається на те, що розпорядженням Обухівської районної військової (державної) адміністрації № 305 від 18.07.2017 «Про виділення лісової ділянки у довгострокове тимчасове користування» ОСОБА_1 виділено у довгострокове тимчасове користування строком на 49 років для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей лісову ділянку загальною площею 0,15 га, що знаходяться у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» і розташована у кварталі НОМЕР_1 виділ НОМЕР_2 Козинського лісництва в межах селища Козин Обухівського району Київської області. На підставі вищевказаного розпорядження, 14.09.2017 між постійним лісокористувачем Державним підприємством «Київське лісове господарство» та ОСОБА_1 укладено договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою №1. Відповідно до п.1 та 2 договору №1 ДП «Київське лісове господарство» виділяє, а ОСОБА_1 приймає у строкове платне тимчасове користування лісову ділянку з метою використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей площею 0.15 га у виділі 14 кварталу 27 Козинського лісництва в межах селища Козин Обухівського району Київської області. Відповідно до п.24 договір укладено на 49 років, до 14 вересня 2066 року включно. Після закінчення строку договору ОСОБА_1 має переважне право поновлення його на новий термін. Пунктами 18-19 договору визначено порядок та умови плати за користування лісовою ділянкою. Так, пунктом 18 даного договору передбачено, що за користування лісовою ділянкою ОСОБА_1 сплачує збір за спеціальне використання лісових ресурсів, розмір як якого встановлено відповідно до рішення Київської обласної ради від 23.08.2011р. №175-09-УІ і становить 17114,76 грн./рік. Згідно отриманої прокурором інформації ГУ ДПС у Київській області від 22.11.2024 №23426/5/10-36-19-03-07 та від 11.03.2025 №4947/5/10-36-19-04-01 щодо сплати «Рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів (крім рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів в частині деревини, заготовленої в порядку рубок головного користування) по тимчасовим землекористувачам» вбачається, що ОСОБА_1 рентна плата за спеціальне використання лісових ресурсів за період з 2019 по 2024 роки не сплачувалась. При цьому, ГУ ДПС у Київській області повідомлено, що відповідно до статті (графи 269) пункту 3.3 глави 3 розділу І Переліку визначено, що документи (акти, довідки, відомості, платіжні реєстри, довіреності, листи) про надходження податків і зборів (обов`язкових платежів) у бюджети та державні цільові фонди зберігаються протягом п`яти років. Відповідно до листа Філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України» № 5911/40.1.7-2025 від 25.03.2025, отриманого на запит окружної прокуратури, плата за довгострокове тимчасове користування лісовими ділянками згідно договору від 14.09.2017 № 1, укладеного Державним підприємством «Київське лісове господарство» із ОСОБА_1 визначена в розмірі 17114,76 гривень в рік. Отже, за вказаним вище договором, на даний час, розмір заборгованості зі сплати рентної плати за довгострокове тимчасове користування лісами становить 124082,01 грн., що підтверджується інформацією Філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України» за № 25262/40.1.7-2025 від 28.11.2025. Таким чином, за наслідками опрацювання інформації щодо укладення та виконання умов Договору, встановлено, що ОСОБА_1 грубо порушив істотні умови договору в частині своєчасного та повного внесення плати за довгострокове тимчасове користування лісами. Виходячи з цього прокурор просить розірвати договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою №1 від 14.09.2017, укладений між ДП «Київське лісове господарство» та ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ). Зобов`язати  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) повернути лісову ділянку, що знаходяться у постійному користуванні Філії «Столичний лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», площею 0,15 га, яка розташована в Козинському лісництві (квартал 27 виділ 14) на території селища Козин Обухівського району Київської області, розпоряднику земельних ділянок – Обухівській районній державній адміністрації. Стягнути з відповідача судові витрати.
09.01.2026 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження, проведення розгляду справи за правилами загального позовного провадження, по справі призначено підготовче судове засідання.
09.02.2026 року представником відповідача Кулініченко Г.В., через систему «Електронний суд» було подано відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву представник відповідача не оспорює укладення 14.09.2017 року договору №1 між Державним підприємством «Київське лісове господарство» та ОСОБА_1 . Прокурором подана позовна заява в інтересах держави в особі – Обухівської районної державної адміністрації Київської області, яка ні є стороною договору №1 від 14 вересня 2017 року. Даний договір був укладений у місті Києві, між відповідачем та ДП «Київське лісове господарство». Відповідно до п.36 даного договору встановлюється, що він укладений в чотирьох примірниках, один з яких знаходиться у ДП «Київське лісове господарство», другий у відповідача, третій у Козинській селищний раді, а четвертий у Київському обласному та по м. Києву управлінні лісового та мисливського господарства. Виходячи з цього позивач, особа в інтересах якої подана позовна заява, не є стороною договору, а тому ніяке її право не порушено і позовна заява подана в інтересах неналежної особи. Крім цього вказав, що на час подання позовної заяви відповідач ніякої заборгованості по сплаті рентної плати за користування орендованою земельною ділянкою не мав, що підтверджується відповідними довідками податкової інспекції, а тому просив в задоволенні позову відмовити повністю.
23.02.2026 року прокурором Курінним С.О. через систему «Електронний суд» було подано відповідь на відзив. Прокурор заперечуючи позицію представника відповідача вказав, що позов поданий в інтересах Обухівської районної державної адміністрації Київської області правомірно, так як вони є розпорядниками земель лісового фонду. Відповідач не сплачував орендної плати з часу укладення договору оренди, що підтверджується відповідями податкової інспекції, листами Козинської селищної ради Обухівського району Київської області та філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України. Відповідач не виконував умов договору оренди, тому просить позов задовольнити повністю.
27.02.2026 року представником відповідача Кулініченко Г.В., через систему «Електронний суд» було подано заперечення на відповідь на відзив. Представник відповідач вказав, що відповідь на відзив на спростовує їх позицію вказану у відзиві щодо належності позивача, не своєчасної сплати орендної плати відповідачем. Останній будь-якого права позивача не порушував, орендну плату сплачував своєчасно, а тому просив в задоволенні позову відмовити.
06.03.2026 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судовому засіданні прокурор Обухівської окружної прокуратури Київської області Курінний С.О. позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач уклавши договір оренди земельної ділянки зобов`язаний був сплачувати оренду плату, що він не здійснював. Дані про сплату орендної плати відповідачем відсутні, що свідчить про правомірність звернення до суду. Обухівська районна державна адміністрація є розпорядником даної земельної ділянки, а тому позовна заява подана в інтересах належного позивача. Про порушення інтересів держави прокуратурі стало відомо за наслідками перевірки. Просив відновити порушені права держави у визначений позовом спосіб.
Представниця позивача Обухівської районної державної адміністрації Київської області, будучи повідомленим про час, місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, через систему «Електронний суд» 26.02.2026 року подала клопотання, в якому просить проводити розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позовних вимог. Пояснив, що обставини викладені в позові не доведено належними і допустимими доказами. Відповідач дійсно отримав у тимчасове користування на умовах оренди земельну ділянку, якою користується і по даний час. Договір був укладений фактично між позивачем та третьою особою, позивач стороною договору не був, а тому відповідач його прав не порушував. Орендна плата сплачувалась відповідачем своєчасно, що підтверджується відповідними листами податкової інспекції. Будь-які зауваження зі сторони Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, де знаходиться орендована земельна ділянка, та зі сторони податкової інспекції до відповідача щодо несвоєчасної оплати не надходило. Виходячи з цього просив в задоволенні позову відмовити повністю.
Представник третьої особи Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», Семко В.Ю., позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив, що орендована земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, а тому користування нею є платним. Відповідач орендну плату не сплачував, а тому договір підлягає розірванню.
Вислухавши прокурора, представника відповідача, представника третьої особи, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що розпорядженням Обухівської районної військової (державної) адміністрації №305 від 18.07.2017 «Про виділення лісової ділянки у довгострокове тимчасове користування» ОСОБА_1 виділено у довгострокове тимчасове користування строком на 49 років для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей лісову ділянку загальною площею 0,15 га, що знаходяться у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство» і розташована у кварталі НОМЕР_1 виділ НОМЕР_2 Козинського лісництва в межах селища Козин Обухівського району Київської області. 
14.09.2017 року між постійним лісокористувачем Державним підприємством «Київське лісове господарство» та ОСОБА_1 укладено договір довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою №1.
Відповідно до п.1 та 2 договору №1 ДП «Київське лісове господарство» виділяє, а ОСОБА_1 приймає у строкове платне тимчасове користування лісову ділянку з метою використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей площею 0.15 га у виділі 14 кварталу 27 Козинського лісництва в межах селища Козин Обухівського району Київської області. Відповідно до п.24 договір укладено на 49 років, до 14 вересня 2066 року включно. Після закінчення строку договору ОСОБА_1 має переважне право поновлення його на новий термін. Пунктами 18-19 договору визначено порядок та умови плати за користування лісовою ділянкою. Так, пунктом 18 даного договору передбачено, що за користування лісовою ділянкою ОСОБА_1 сплачує збір за спеціальне використання лісових ресурсів, розмір як якого встановлено відповідно до рішення Київської обласної ради від 23.08.2011р. №175-09-УІ і становить 17114,76 грн./рік. Відповідно до п.36 даного договору встановлюється, що він укладений в чотирьох примірниках, один з яких знаходиться у ДП «Київське лісове господарство», другий у відповідача, третій у Козинській селищний раді, а четвертий у Київському обласному та по м. Києву управлінні лісового та мисливського господарства.
Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Згідно з ч. 4 ст.1 Лісового кодексу України лісова ділянка – ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.
Статтею 9 ЛК України визначено, що користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим.
У тимчасове користування за погодженням з постійними лісокористувачами земельні ділянки лісового фонду можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним особам та громадянам (далі – тимчасові лісокористувачі) для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт.
Право тимчасового користування земельними ділянками оформляється договором. У тимчасове користування земельні ділянки лісового фонду можуть надаватися на умовах оренди (ч. 1 ст. 10 ЛК України).
Надання земельних ділянок лісового фонду у тимчасове користування провадиться без їх вилучення у постійних користувачів у порядку, визначеному Земельним та Лісовим кодексом України (ч. 5 ст. 6 ЛК України).
Відповідно до ст. 18 ЛК України об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності. Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим – терміном від одного до п`ятдесяти років і короткостроковим – терміном до одного року. 
Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкового платного використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт. 
Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства.
Частиною 2 статті 20 ЛК України передбачені обов`язки тимчасових лісокористувачів на умовах довгострокового користування: 1) приступати до використання лісів у строки, встановлені договором; 2) виконувати встановлені обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом та договором; 3) дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; 4) вести роботи способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для охорони, захисту і відтворення типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, сприяти формуванню екологічної мережі; 5) своєчасно вносити плату за використання лісових ресурсів; 6) не порушувати прав інших лісокористувачів. Законом та договором можуть бути передбачені й інші права та обов`язки тимчасових лісокористувачів на умовах довгострокового користування.
Згідно статті 78 Лісового кодексу України встановлено, що право використання лісових ресурсів припиняється в разі:1) добровільної відмови від використання лісових ресурсів; 2) закінчення строку, на який було надано право використання лісових ресурсів; 3) припинення діяльності лісокористувачів, яким було надано право використання лісових ресурсів; 4) порушення правил і норм, умов спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів; 5) використання лісових ресурсів способами, які негативно впливають на стан і відтворення лісів, призводять до погіршення навколишнього природного середовища; 6) порушення встановлених строків справляння збору за використання лісових ресурсів; 7) використання лісової ділянки не за цільовим призначенням; 8) невідшкодування в установленому порядку збитків, заподіяних лісовому господарству внаслідок порушень лісового законодавства, та невиконання вимог щодо усунення виявлених недоліків.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Згідно з статтею 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, ЦК України, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (стаття 2 Закону України "Про оренду землі").
За приписами частини 1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6, ст. 13, 15, 21, ч. 1 ст. 24, ст. 31, 32 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.
Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності або у користуванні на праві емфітевзису одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування).
Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.
Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Згідно з п.256.1 ст.256 Податкового кодексу України встановлено, що платниками рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів є лісокористувачі – юридичні особи, їх філії, відділення, інші відокремлені підрозділи, що не мають статусу юридичної особи, постійні представництва нерезидентів, які отримують доходи з джерел їх походження з України або виконують агентські (представницькі) функції стосовно таких нерезидентів або їх засновників, фізичні особи (крім фізичних осіб, які мають право безоплатно без видачі спеціального дозволу використовувати лісові ресурси відповідно до лісового законодавства), а також фізичні особи – підприємці, які здійснюють спеціальне використання лісових ресурсів на підставі спеціального дозволу (лісорубного квитка або лісового квитка) або відповідно до умов договору довгострокового тимчасового користування лісами.
Об`єктом оподаткування рентною платою за спеціальне використання лісових ресурсів, зокрема, є використання корисних властивостей лісів для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей та проведення науково-дослідних робіт (п.п. 256.2.5 п. 256.2 ст. 256 ПКУ).
Згідно п.258.2.1. Податкового кодексу України встановлено, що «контроль за правильністю обчислення, своєчасністю і повнотою справляння рентної плати здійснюють контролюючі органи».
Орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання норм і правил; своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку.
Відповідно до договору №1 від 14.09.2017 року встановлюється, що він укладений між Державним підприємством «Київське лісове господарство» та ОСОБА_1 на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 18 липня 2017 року №305. Виходячи з цього позивач ні є стороною договору.
Договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійного договору (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства/концесії).
Згідно вимог ст. 611, ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. 2. У разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.
Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до вимог п. д ч. 1 ст. 141 Земельного Кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, крім перетворення державних підприємств у випадках, визначених статтею 120-1 цього Кодексу; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії; з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами); и) невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених статтею 120-1 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду, зокрема, у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених ст. 24 і 25 цього Закону та умовами договору.
Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право, зокрема, вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Стаття 141 ЗК України передбачає таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати (пункт «д» зазначеної статті).
Систематичність передбачає два та більше випадки несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди. Подібні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 30.03.2021 у справі № 902/526/19, від 08.04.2020 у справі № 904/23/18.
Разом із тим згідно із ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Суд зазначає, що у розумінні наведених положень законодавства та враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що під час вирішення судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення ч. 2 ст. 651 ЦК України.
Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки через порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.
Згідно з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 27.11.2018 у справі № 912/1385/17 позовні вимоги органу місцевого самоврядування про розірвання договору оренди земельної ділянки з підстав систематичного невнесення орендної плати не можуть доказуватися винятково порушеннями податкового законодавства та є необґрунтованими, якщо позивач отримав плату за оренду земельної ділянки, а отже, відсутнє істотне порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 27.11.2018 у справі №912/1385/17 зазначено: «8.2. Частиною першою статті 2 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. 8.3. За приписами статті 1 ЗУ «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. 8.4. Відповідно до статті 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. 8.5. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 15 ЗУ «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. 8.6. Положеннями статей 24, 25 ЗУ «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку. 8.7. Згідно з частинами третьою, четвертою статті 31 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. 8.8. Частиною першою статті 32 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. 8.9. Стаття 141 ЗК України передбачає таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати. 8.10. Разом з тим за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. 8.11. Виходячи з системного аналізу наведених положень законодавства та враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. 8.12. Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку у справі № 910/16306/13, Велика Палата Верховного Суду не вбачає. 8.13. Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди. 8.14. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, - відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність».
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести, крім наведеного підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. 
Зазначені правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. У справі, яка переглядається, прокурор не зазначив в чому була бездіяльність позивача, в інтересах якого ним подана позовна заява.
Обухівська районна державна адміністрація хоча й приймала розпорядження про передачу лісової ділянки у довгострокове тимчасове користування, однак не стала стороною укладеного договору.
Сам договір укладено між ДП «Київське лісове господарство» та відповідачем.
Відтак саме сторона договору наділена комплексом договірних прав щодо контролю за його виконанням та реалізації права вимагати його розірвання.
Прокурором не наведено переконливих доводів, які б свідчили про те, що саме права Обухівської районної державної адміністрації були порушені невиконанням відповідачем умов договору.
Суд звертає увагу, що сам факт незвернення компетентного органу до суду ще не є безумовною підставою для представництва прокурором інтересів держави.
Прокурор повинен довести як наявність порушеного інтересу держави, так і бездіяльність компетентного органу щодо його захисту.
Таких доказів матеріали справи не містять.
Згідно з п.258.2.1. Податкового кодексу України встановлено, що «контроль за правильністю обчислення, своєчасністю і повнотою справляння рентної плати здійснюють контролюючі органи». Контролюючими органами є відповідні податкові інспекціями, а не Козинська селищна рада Обухівського району Київської області та філія «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України», листами яких прокурор підтверджує не сплату відповідачем рентної плати за орендовану земельну ділянку.
Відповідно до листів Головного управління ДПС у Київській області (а.с.177,179,180) встановлюється, що у відповідача на 01.02.2026 року та 01.04.2026 року податковий борг з рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів не обліковується, тим самим даний борг відсутній, а тому відсутні підстави для розірвання договору №1 від 14.09.2017 року і зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку.
Суд погоджується із доводами відповідача про те, що листи філії ДП «Ліси України» та Козинської селищної ради не є документами, на підставі яких законом підтверджується факт виникнення або існування податкового боргу чи заборгованості зі сплати рентної плати.
Відповідно до пункту 258.2.1 Податкового кодексу України саме контролюючий орган здійснює контроль за правильністю обчислення, своєчасністю та повнотою справляння рентної плати.
Тому саме інформація контролюючого органу має пріоритетне доказове значення при встановленні факту існування чи відсутності заборгованості.
Натомість офіційні відповіді ГУ ДПС у Київській області підтверджують відсутність податкового боргу відповідача станом на день розгляду справи.
Окрім того, сам по собі факт можливого порушення строків окремих платежів у минулому, за відсутності існуючої заборгованості та за умови повного виконання грошового зобов`язання до моменту вирішення спору, не свідчить автоматично про наявність істотного порушення договору, передбаченого частиною другою статті 651 ЦК України.
Таким чином, прокурором не доведено належними, допустимими та достатніми доказами:
-факт саме систематичної несплати платежів відповідачем, яка існувала на момент вирішення спору;
-конкретні строки виникнення прострочення, розміру заборгованості за кожний період та її існування на момент пред`явлення позову;
-істотне порушення договору у розумінні частини другої статті 651 ЦК України; 
-порушення прав саме Обухівської районної державної адміністрації; 
-наявність передбачених законом підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави.
Слід погодитись із запереченнями відповідача, які узгоджуються із дослідженими судом доказами, з яких вбачається, що надані матеріали не підтверджують такого ступеня порушення, який відповідає критерію істотного порушення договору за ч. 2 ст. 651 ЦК України. 
За таких обставин, суд вважає, що додастані правові та фактичні підстави для розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою та повернення земельної ділянки відсутні.
У постанові від 27 листопада 2018 року по справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала:
«Стаття 141 ЗК України передбачає таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Разом з тим за частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Виходячи з системного аналізу наведених положень законодавства та враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України.
Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України також у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1449цс17 і підстав для відступу від неї, як і від висновку у справі № 910/16306/13, Велика Палата Верховного Суду не вбачає.
Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.
Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію – значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, – відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.»
За наявних у цій справі доказів та із врахуванням доводів сторін, прокурора та третьої особи суд вважає, що у цьому спорі задоволення вимог прокурора та застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, не відповідатиме загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з двох самостійних та достатніх підстав.
По-перше, прокурором не доведено наявності передбачених статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» підстав для представництва інтересів держави саме в особі Обухівської районної державної адміністрації.
По-друге, прокурором не доведено факту істотного порушення відповідачем умов договору, яке відповідно до статті 651 ЦК України могло б бути підставою для його розірвання.
Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Відповідно до положень ст.ст. 76 - 81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Суд оцінив кожен доказ окремо та в сукупності з іншими доказами відповідно до вимог статті 89 ЦПК України.
Надані прокурором листи не підтверджують безспірно наявність заборгованості, оскільки містять лише інформаційні повідомлення інших суб`єктів, які не здійснюють податковий контроль.
Водночас офіційні відповіді контролюючого органу безпосередньо стосуються предмета доказування та підтверджують відсутність податкового боргу.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається.
Суд не вправі усувати недоліки доказування сторони або збирати докази замість неї.
Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на яких ґрунтуються обидва позови як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 109, 193, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 3, 15, 598, 611, 615, 626, 628-630, 632, 638, 651 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 9, 10, 18, 20 Лісового кодексу України, ст. 141 Земельного кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову першого заступника керівника Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Обухівської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_1 , третя особа – Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою та повернення лісової ділянки відмовити повністю.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Кравченко