печерський районний суд міста києва
Справа № 757/5921/26-ц 
пр. 2-678/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року  Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Романенко Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Бердянськводоканал» Бердянської міської ради про припинення трудових відносин, -

У С Т А Н О В И В : 

У лютому 2026 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом, згідно вимог якого просить визнати припиненими з 09 січня 2026, трудові відносини між Комунальним підприємством «Бердянськводоканал» Бердянської міської ради і ОСОБА_1 , які виникли на підставі наказу підприємства № 106-к від 03.10.2018 у зв`язку зі звільненням останньої із займаної посади лаборанта хіміко-бактеріологічного аналізу 3-го розряду у виробничо-вимірювальній лабораторії водовідведення служби каналізаційних очисних споруд, за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з відповідачем перебувала у трудових відносинах. У квітні 2022, позивач у зв`язку з відкриттям гуманітарного коридору була вимушена терміново залишити тимчасово окуповану територію. На теперішній час, позивач досягла пенсійного віку та оформила пенсію, проте пенсія їй не індексується, оскільки остання вважається працюючим пенсіонером. 
З метою припинення трудових відносин, позивач звернулася до відповідача з письмовою заявою про звільнення за власним бажанням, проте відповіді на вказану заяву не отримала.
Таким чином, з метою реалізації свого конституційного права на працю, права на свободу припинення трудових відносин та права на належне пенсійне забезпечення, позивач була вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.
04 лютого 2026 ухвалою судді відкрито провадження за правилами спрощеного провадження без виклику сторін.
Відповідач не скористалася своїм правом на подання відзиву на позов.
Суд, розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. 
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 04.10.2018, на підставі наказу від 03.10.2018 № 106-к на посаді лаборанта хіміко-бактеріологічного аналізу 3-го розряду у виробничо-вимірювальній лабораторії водовідведення служби каналізаційних очисних споруд.
Комунальне підприємство «Бердянськводоканал» Бердянської міської ради розташоване в м. Бердянськ, Запорізької області, яке з лютого 2022, є окупованим, а тому позивач змушена була евакуюватися на іншу територію України.
Вказаний населений пункт, відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, віднесено до територій тимчасової окупації.
Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначає, що не має можливості припинити трудові відносини у загальному порядку через відсутність зв`язку з роботодавцем та окупацію міста. 
ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою (ВПО), що підтверджується відповідною довідкою, долученою до матеріалів справи.
З матеріалів справи вбачається, що, з метою припинення трудових відносин, позивач подала відповідачу письмову заяву про звільнення за власним бажанням, відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України.
Як зазначає позивач, зазначену заяву було надіслано 09 грудня 2025 рекомендованим поштовим відправленням через АТ «Укрпошта», що підтверджується наданою поштовою квитанцією.
Однак, відповіді на заяву позивач не отримала, наказ про її звільнення видано не було, що підтверджується відомостями про трудову діяльність з Реєстру застрахованих осіб.
Водночас, із матеріалів справи встановлено, що зазначена заява фактично не була отримана відповідачем. Так, під час перевірки, наданої позивачем поштової накладної з`ясовано, що поштове відправлення було повернуто відправнику, у зв`язку з відсутністю технічної можливості його доставки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.03.2022 № 305.
Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Так, положеннями частин першої та другої статті 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно статті 2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Відповідно до ч. 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно частини 4 статті 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Згідно із статтею 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Оцінюючи обраний позивачем спосіб захисту, суд зазначає, що право на судовий захист не є абсолютним і реалізується у визначеному законом порядку. Захисту судом підлягає лише порушене, невизнане або оспорюване право, за умови, що особа вичерпала або не може скористатися іншими законними способами реалізації свого права.
Спеціальним законом, який регулює правовідносини за участю внутрішньо переміщених осіб, є Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Відповідно до частини 4 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщена особа, яка не мала можливості звільнитися з роботи (припинити інший вид зайнятості) у зв`язку з веденням бойових дій або тимчасовою окупацією, має право припинити такий трудовий договір в односторонньому порядку, подавши заяву до центру зайнятості за місцем свого фактичного проживання.
Ця норма закону встановлює чіткий, спрощений, позасудовий та імперативний механізм реалізації права працівника-ВПО на розірвання трудових відносин із роботодавцем, який залишився на тимчасово окупованій території. 
Зазначений порядок повністю нівелює потребу у судовому втручанні, оскільки покладає обов`язок щодо фіксації припинення договору та внесення відомостей до реєстру Пенсійного фонду України безпосередньо на органи державної служби зайнятості.
Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач із відповідною заявою про припинення трудового договору до Центру зайнятості за місцем свого фактичного перебування не зверталася.
З огляду на це, суд приходить до висновку, що державою в особі законодавця створено та забезпечено ефективний, швидкий та доступний адміністративний (позасудовий) механізм розірвання трудового договору для осіб, які опинилися в аналогічній ситуації.
Звернення до суду з позовом про визнання трудових відносин припиненими без попереднього використання спеціальної процедури, передбаченої ч. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», є передчасним. 
Обраний позивачем спосіб захисту, за наявності невикористаного та діючого спеціального правового механізму, не спроможний забезпечити швидке поновлення його прав та суперечить принципу ефективності правосуддя
Оскільки позивач не реалізувала своє законне право на одностороннє припинення трудового договору через уповноважений державний орган (центр зайнятості), її права на момент звернення до суду не є порушеними з боку держави, а судовий захист у цьому випадку є передчасним.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ст.ст. 2, 3, 21, 22, 36, 38 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 4, 12, 114, 258, 259, 264, 265, 268, 279, 352, 354. 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Бердянськводоканал» Бердянської міської ради про припинення трудових відносин - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено та підписано 14.07.2026.

Суддя          Тетяна ІЛЬЄВА