| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/13590/22 Суддя (судді) першої інстанції: Христофоров А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кобаль М.І.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної податкової служби України: визнано протиправним та скасовано наказ Державної податкової служби України від 8 липня 2022 року № 20-дс "Про накладення дисциплінарного стягнення".
Цим наказом до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 5 частини другої статті 65 Закону України "Про державну службу". Підставою стягнення суб`єкт призначення визначив неналежне виконання ОСОБА_1 обов`язків заступника директора департаменту - начальника управління контролю за виробництвом, обігом та ліцензуванням палива, унаслідок чого підлеглі - головний державний інспектор ОСОБА_2 та заступник начальника відділу Липчей В.В. - порушили пункти 7.2, 7.3 Порядку доступу до інформації в інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних системах Державної податкової служби України, затвердженого наказом ДПС від 15 травня 2020 року № 216 (далі - Порядок № 216): 21 та 24 січня 2022 року ОСОБА_3 використав обліковий запис (логін і пароль) ОСОБА_2 для входу до інформаційно-телекомунікаційної системи "Податковий блок", тоді як ОСОБА_2 перебував у відрядженні.
Суд першої інстанції встановив, що матеріалами дисциплінарної справи не підтверджено наявності в діях ОСОБА_1 усіх складових дисциплінарного проступку - протиправної поведінки та вини, не доведено настання шкідливих наслідків, а подання дисциплінарної комісії й оскаржуваний наказ зведено виключно до порушень, допущених ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , без обґрунтування, у чому саме полягало неналежне керівництво. На цій підставі суд визнав наказ протиправним і скасував його.
Не погоджуючись із рішенням, Державна податкова служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд неправильно застосував норми матеріального права, а наказ № 20-дс є правомірним, оскільки ОСОБА_1 неналежно виконував обов`язки керівника; що суд помилково встановив період вчинення проступку, тоді як у наказі йдеться про 24 та 25 січня 2022 року, а не про 21 січня, коли позивач перебував у відпустці, крім того суд порушив норми процесуального права, безпідставно відмовивши в розгляді справи за правилами загального позовного провадження та не розглянувши клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому проти її доводів заперечує, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, наголошуючи, що скаржник не навів жодних доводів на спростування висновків суду.
Колегія суддів, перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи апеляційної скарги в межах статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 65 Закону України "Про державну службу" підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні службовцем посадових обов`язків та інших вимог, установлених цим Законом. Згідно з частиною другою статті 74 цього Закону дисциплінарне стягнення може бути накладено тільки в разі встановлення факту вчинення проступку та вини державного службовця.
У постанові від 10 грудня 2020 року у справі № 812/831/16 Верховний Суд зазначив, що складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника, порушення або неналежне виконання покладених на нього трудових обов`язків, вина працівника та причинний зв`язок між його поведінкою і таким порушенням, а "недоведеність хоча б одного з вищевказаних елементів виключає наявність дисциплінарного проступку"; обов`язок надати докази факту винного вчинення проступку покладено на роботодавця. У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 140/2819/19 Верховний Суд наголосив, що для накладення стягнення необхідно встановити протиправну поведінку службовця, шкідливі наслідки та причинний зв`язок між ними і поведінкою особи, а також урахувати характер проступку, обставини його вчинення, настання тяжких наслідків, попередню поведінку службовця та його ставлення до виконання посадових обов`язків.
Матеріалами справи підтверджено, що згідно з наказом від 29 грудня 2021 року № 414-в та витягом з табеля обліку робочого часу ОСОБА_1 21 січня 2022 року перебував у відпустці, що виключало виконання ним посадових обов`язків у цей день. Щодо 25 січня 2022 року, на яке апелянт посилається в наказі, у матеріалах дисциплінарної справи відсутні докази одночасного використання облікового запису ОСОБА_2 . Посилання апелянта на пояснення ОСОБА_3 про інформування ним керівника не підтверджене, оскільки таких пояснень матеріали дисциплінарної справи не містять, а зі змісту наказу не вбачається, кого саме і коли було поінформовано. А отже, довід апеляційної скарги про неправильне встановлення судом періоду вчинення проступку не знаходить підтвердження.
Оскаржуваний наказ та подання дисциплінарної комісії від 30 червня 2022 року зведено до порушення пунктів 7.2, 7.3 Порядку № 216 безпосередньо ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , проте не містять обґрунтування, у чому саме полягало неналежне керівництво ОСОБА_1 , які конкретні дії в межах посадових обов`язків він мав вчинити для здійснення контролю і яких не вчинив. У постанові від 3 квітня 2025 року у справі № 380/3258/23 Верховний Суд вказав, що в разі інкримінування керівникові неналежного контролю за діями підлеглих суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести, які конкретні дії в межах службових обов`язків керівник мав вчинити для здійснення такого контролю та яких заходів не здійснив, а також установити причинний зв`язок між його поведінкою і порушеннями підлеглих. Таких обставин ні наказ, ні подання не встановлюють. Понад те, у матеріалах справи наявні копії протоколів робочих нарад за 2020- 2022 роки з аркушами ознайомлення та підписами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , що підтверджує систематичне проведення ОСОБА_1 роз`яснювальної роботи щодо дотримання вимог Порядку № 216. 
Відповідно до статті 62 Закону України "Про державну службу" державний службовець особисто виконує покладені на нього посадові обов`язки, а тому притягнення керівника за дії підлеглих без доведення його власної винної протиправної поведінки суперечить засаді індивідуальної відповідальності.
Ні в поданні дисциплінарної комісії, ні в оскаржуваному наказі не зазначено, які шкідливі наслідки настали внаслідок дій (бездіяльності) ОСОБА_1 і чи призвели вони до тяжких наслідків. А отже, обов`язкову ознаку об`єктивної сторони проступку - шкідливі наслідки та причинний зв`язок із ними - суб`єкт призначення не встановив і не довів.
Згідно з частиною першою статті 67 та частинами першою, другою статті 74 Закону України "Про державну службу" дисциплінарне стягнення має відповідати характеру і тяжкості проступку та ступеню вини службовця, а під час визначення виду стягнення враховуються характер проступку, обставини його вчинення, попередня поведінка службовця, наявність заохочень і стягнень та його ставлення до служби. 
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 працює в органах державної податкової служби з 1996 року, характеризується позитивно, дисциплінарних стягнень не має, а за результатами оцінювання службової діяльності за 2021 рік отримав оцінку "відмінно". Цих обставин суб`єкт призначення належно не врахував.
Таким чином, суб`єкт призначення не довів наявності в діях ОСОБА_1 усіх складових дисциплінарного проступку - протиправної поведінки, вини, шкідливих наслідків і причинного зв`язку, а недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність проступку. 
За приписами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача; цього обов`язку відповідач не виконав. 
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність наказу.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права через відмову в розгляді справи за правилами загального позовного провадження є безпідставними. Обрання порядку розгляду справи належить до дискреційних повноважень суду (стаття 257, пункт 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України) і здійснюється з урахуванням характеру спірних правовідносин. Спір про правомірність дисциплінарного стягнення вирішено за наявними у справі матеріалами, а право відповідача бути почутим забезпечено: Державна податкова служба України подала відзив на позов і заперечення на відповідь та реалізувала право наводити свої доводи, яким суд надав оцінку. 
Відповідно до частини другої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування судового рішення лише якщо воно призвело до неправильного вирішення справи; таких наслідків відмова в розгляді за правилами загального провадження не спричинила. Не спричинив їх відмова у задоводенні клопотання апелянта про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін: це клопотання вирішується в межах того самого дискреційного повноваження суду щодо порядку розгляду справи, а доводи Державної податкової служби України, викладені у відзиві на позов і запереченнях на відповідь, судом першої інстанції досліджені та оцінені. 
Таким чином, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, дав правильну правову оцінку спірним правовідносинам і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
М.І. Кобаль

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)