ВІТОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД 
Миколаївської області

Справа №488/4812/24 
Провадження №2/477/355/26 

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року   Вітовський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого – судді Козаченка Р.В., 
із секретарем судового засідання – Клюсевич-Шараповою Н.М.,
розглянувши без участі сторін цивільну справу 
за позовом міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» до 
до ОСОБА_1 
ОСОБА_2 , 

про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги з водопостачання,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року Міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал» (далі - МКП «Миколаївводоканал») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за надані послуги. 
Вказав, що МКП «Миколаївводоканал» є виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення для об`єктів усіх форм власності та є суб`єктом господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення. Відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та споживають вказані послуги. За вказаною адресою було оформлено особовий рахунок № НОМЕР_1 . Відповідачі, користуючись послугами позивача, оплату за них у повному обсязі не здійснюють, у зв`язку з чим станом на 13 серпня 2024 року виникла заборгованість у сумі 14965 грн 84 коп та абонентської плати 794 грн 84 коп.
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачів на свою користь в солідарному порядку вищевказану заборгованість та 2411 грн судового збору.
У відзиві на позовну заяву відповідачі зазначили, що не оспорюють боргу з абонентської плати, але заперечували вимогу щодо стягнення з водопостачання та водовідведення в сумі 14965 грн 84 коп, оскільки не отримували якісну питну воду як це передбачено п.п. 6, 7, 13 умовами Договору, оприлюдненого на сайті позивача — публічна оферта). За загальновідомим фактом під час повномасштабного збройного вторгнення військ російської федерації, яке розпочалося 24 лютого 2022 року, в межах Херсонської області був підірваний водогін до м. Миколаєва, тому в подальшому вода мешканцям ОСОБА_3 подавалася технічна, не придатна для вживання. В зв`язку з цим вважали, що позивачем неналежним чином виконувалися умови договору, але перерахунок комунальних послуг в зв`язку з цим позивач не проводив. Крім того вказали, що відповідач ОСОБА_1 фактично не мешкав за адресою: АДРЕСА_2 , з 2020 року, оскільки проживав в АДРЕСА_3 , з бабусею, за якою доглядав в зв`язку з її похилим віком. За такої обставини стягнення боргу також підлягає перерахунку. При цьому зазначили, що направляли звернення і підтверджуючі про це документи позивачу електронним способом, але їм було відмовлено в перерахунку.
У відповіді на відзив представниця позивача наполягала на законності позовних вимог, оскільки не було представлено належних доказів про непроживання ОСОБА_1 за адресою надання комунальних послуг, відповідачі отримували послуги з водопостачання та водовідведення, не відмовлялися від них і не зверталися до позивача з претензіями або вимогами про перерахунок наданих послуг. 
На розгляд справи сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Представниця позивача надала заяву про розгляд справи без її участі та задовольнити позов.
Суд, вважаючи можливим розглянути справу без участі сторін, дослідивши докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади станом на 10 жовтня 2024 року відповідачі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .
Договір щодо надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення сторони не укладали.
За вказаною адресою позивачем відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для обліку розрахунків за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, згідно якого станом на 13 серпня 2024 року споживачам надано послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, за які останні розрахувалися частково, внаслідок чого на цю дату позивач нарахував заборгованість у розмірі 15760 грн 68 коп, з яких 14965 грн 84 коп — борг з водопостачання та водовідведення, та 794 грн 84 коп — абонентська плата.
Спірні правовідносини виникли між сторонами у сфері надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до пункту 5 статті 1 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Закону централізованого водопостачання, централізованого водовідведення віднесено до комунальних послуг.
Згідно зі пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Отже, пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором.
Частинами 2-4 статті 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавець послуги з централізованого водопостачання повинен забезпечити її постачання безперервно, з гарантованим рівнем безпеки та величини тиску.
Згідно із частиною 1 статті 9 цього ж Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448 цс 19) та постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107 св 18), від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 (провадження № 61-26204 св 18), від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21 (провадження № 61-2572 св 22), від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20 (провадження № 61-9449 св 22), від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22 (провадження № 61-9399 св 23).
Між сторонами у справі, яка переглядається, виникли фактичні відносини щодо надання відповідних комунальних послуг.
Відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялися, однак отримані послуги в повному обсязі не оплачували.
Згідно з частиною 3 статті 11, частиною 2 статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Статтею 525 ЦК України, передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статей 68, 162 ЖК України наймачі житлових приміщень (власники) зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.
Статтею 22 Закону України “Про питну воду” також встановлено, що споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання.
Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України.
Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що він виконав обов`язок з надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , але відповідачі, які зареєстровані за цією адресою, надані послуги сплатили не в повному об`ємі, тому суд приходить до висновку про необхідність їх стягнення з них.
Відповідачі не відмовлялися від наданих послуг і не оскаржували їх якість, тому суд не приймає їх посилання щодо необхідності перерахунку боргу в зв`язку з неякісною питною водою. 
Суд також не приймає посилання про непроживання відповідача ОСОБА_4 за вказаною адресою з огляду на наступне. 
За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Співучасть - це обумовлена матеріальним правом множинність осіб на тій чи іншій стороні в цивільному процесі внаслідок наявності загального права або загального обов`язку. Важливою ознакою співучасті є наявність у декількох позивачів чи відповідачів у справі однакових за спрямованістю матеріально-правових вимог чи юридичних обов`язків. Ця ознака дозволяє відрізняти процесуальну співучасть від інших видів участі множинності заінтересованих осіб, зокрема, від участі третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.
У постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 309/2340/15 (провадження № 61-16776св20) вказано, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача. […] Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Отже, належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18).
Предметом позову в цій справі є матеріально-правова вимога позивача МКП «Миколаївводоканал» до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за комунальні послуги з водопостачання та водовідведення, які їм надавалися за адресою їх реєстрації.
Статтею 1 Закону України “Про житлово-комунальні послуги” індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Поряд з цим згідно частини 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Тобто цією нормою передбачений імперативний обов`язок осіб, які проживають та/або зареєстровані у житлі, нести відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Крім того відповідачами не було надано достовірних та достатніх доказів того, що відповідач ОСОБА_1 не проживав за адресою надання комунальних послуг. 
З урахуванням задоволення позову з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню в рівних частках судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову..
Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.
Стягнути солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» заборгованість за надані комунальні послуги з водопостачання в сумі 15760 грн 68 коп.
Стягнути судовий збір в загальному розмірі 2422 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривни) грн 40 коп зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь міського комунального підприємства «Миколаївводоканал», з кожного в рівних частинах, на користь позивача по 1211 (одній тисячі двісті одинадцять) грн 20 коп.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вітовський районний суд Миколаївської області протягом 30 днів з дня складання його повного тексту.
В засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину ухвали, її повний текст складено на 08 червня 2026 року.

Суддя       Р.В. Козаченко