Справа № 420/21649/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 за результатом якого позивач просить: 
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 30.06.2026 (включно) з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідні тарифні коефіцієнти;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 належних сум грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 30.06.2026, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року (2020, 2021, 2022, 2023, 2024, 2025, 2026 рр.), на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з Постановою КМУ № 704 від 30.08.2017 року, із одночасним перерахунком та виплатою всіх щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, премій) та одноразових видів допомоги (на оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань), розмір яких залежить від розміру посадового окладу, з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідач протиправно, за період з 29.01.2020 по 30.06.2026, розраховував грошове забезпечення позивача із застосуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року, що призвело до порушення майнових прав позивача, а саме гарантованого статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» отримання грошового забезпечення у законодавчо визначеному розмірі та до зменшення розміру грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії. При цьому, позивач наголосив, що починаючи з 29 січня 2020 року (з дня набранням законної сили рішенням у справі № 826/6453/18), пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103 втратив чинність та була відновлена дія пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704 у первісній редакції, тобто в редакції, що передбачає визначення посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. Не погоджуючись із вищезазначеними діями відповідача, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
До позовної заяви позивач надала заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду де зазначено, що позивач з 05.05.2017 року по теперішній час проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 . Правила обчислення строку звернення до суду працівника (військовослужбовця) про стягнення належного йому грошового забезпечення визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 18.07.2022 включно) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник мав право звернутися до суду з позовом без обмеження будь-яким строком. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 360/3359/19 підтвердила, що грошове забезпечення військовослужбовців повністю охоплюється цим поняттям. У постанові Верховного Суду від 21 березня 2025 року в справі № 460/21394/23 зазначено, що до правовідносин, які мали місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають застосуванню норми ст. 233 КЗпП України у попередній редакції (без обмеження строком). Таким чином, до позовних вимог за період з 26.06.2017 по 18.07.2022 строки звернення взагалі не застосовуються. Щодо позовних вимог після 19.07.2022 року позивач зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-7/2024 (337/24) обмеження строків звернення до суду з вимогами про виплату належної заробітної плати (грошового забезпечення) було визнано неконституційним. КСУ постановив, що право на отримання в повному обсязі зароблених коштів не може бути обмежене в часі. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України строк звернення обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Позивач продовжує проходити військову службу в лавах Збройних Сил України в умовах воєнного стану. Специфіка служби, виконання службових завдань, а також відсутність деталізованих розрахункових листів із зазначенням конкретних розмірів прожиткових мінімумів, які застосовувалися фінансовою службою, унеможливлювали самостійне виявлення порушення її прав. Грошове забезпечення надходило на банківський рахунок однією сумою без розшифровки складових. Про те, що грошове забезпечення протягом 2020 - 2026 років нараховувалося у заниженому розмірі через застосування застарілої бази (1762 грн), позивач достовірно дізналася лише у липні 2026 року після отримання офіційної відповіді на мій рапорт - лист Військової частини НОМЕР_1 від 13.07.2026 року № 911/4881 (з доданою довідкою про нарахування). До цього моменту позивач не володіла офіційними документами для констатації факту порушення та точного розрахунку позовних вимог. Отже, строк звернення до суду (в т.ч. встановлений ч. 2 ст. 122 КАС України) не є пропущеним, оскільки позов подано у тримісячний строк з дня отримання листа від 13.07.2026 року.
Ухвалою суду від 20 липня 2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (ст.262 КАС України).
Представник в/ч НОМЕР_1 подав до суду відзив, у якому просив відмовити в задоволенні позову. Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду та безпідставності клопотання про його поновлення представник відповідача зазначає наступне. Позивачка оскаржує перерахунок грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 30.06.2026 року, натомість до суду вона звернулася лише 15 липня 2026 року, тобто з істотним пропуском встановленого законом строку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Зазначена правова позиція та процесуальні обмеження повністю узгоджуються з актуальною правозастосовною практикою, зокрема з висновками судової палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23. Згідно з цим судовим рішенням: правовідносини, що виникли до 19.07.2022 року, регулюються попередньою редакцією закону; Правовідносини, що виникли та тривали після 19.07.2022 року, підпадають під дію нової редакції ст. 233 КЗпП України щодо тримісячного строку звернення до суду. При цьому, з урахуванням припинення дії карантинних обмежень в Україні, Верховний Суд чітко визначив, що відлік тримісячного строку звернення до суду для таких спорів розпочався з 01 липня 2023 року. З огляду на обставини даної справи та позовні вимоги, період перерахунку, який вимагає Позивачка (з 29.01.2020 року по 30.06.2026 року), повністю охоплюється вказаними правовими нормами. Навіть застосовуючи найбільш пільговий підхід, визначений Верховним Судом у справі № 460/21394/23 щодо відліку строку з дня завершення карантину (з 01.07.2023 року), граничний термін для подання позову щодо більшої частини спірного періоду сплив ще у жовтні 2023 року. За подальші місяці проходження служби (аж до червня 2026 року) тримісячний строк також спливав послідовно щомісяця. Звернувшись до суду лише 15 липня 2026 року, Позивачка пропустила встановлений законом строк, що свідчить про порушення процесуальних норм. Обґрунтування неповажності причин пропуску строку: Щодо щомісячної обізнаності Позивачки про розмір виплат Позивачка стверджує, що дізналася про обсяг і характер виплачених сум та порушення своїх прав лише з листа Військової частини від 13.07.2026 року. Таке твердження є абсолютно безпідставним. Протягом усього спірного періоду проходження служби (з 05.05.2017 року по 30.06.2026 року) Позивачка щомісячно отримувала грошове забезпечення на свій особистий картковий рахунок. Таким чином, Позивачка дізнавалася про розмір свого грошового забезпечення щомісяця у момент зарахування коштів, а не в липні 2026 року після отримання листа. Застосування правової позиції Верховного Суду щодо запитів, рапортів та отримання відповідей У постанові від 25 червня 2026 року у справі № 520/25416/25 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду поставив крапку у питанні штучного поновлення строків через звернення із запитами чи рапортами та отримання листівок-відповідей: «Отримання додаткових роз`яснень чи відповідей від роботодавця на запити (рапорти) не починає новий відлік строку звернення до суду. Інше тлумачення дозволяло б особі протягом необмеженого часу не вчиняти жодних дій для захисту своїх прав, а згодом — шляхом направлення запиту — самостійно створювати собі новий строк для судового оскарження. Такий підхід повністю нівелює суть і мету встановлених законом процесуальних строків». Отже, факт отримання Позивачкою листа військової частини 13.07.2026 року має лише інформаційно-довідковий характер і не є датою, з якої починається перебіг строку звернення до суду, та не свідчить про поважність причин його пропуску. З огляду на викладене, клопотання Позивачки про поновлення строку звернення до суду є безпідставним та підлягає відхиленню, а позовна заява — залишенню без розгляду. Щодо суті вимог та правомірності застосування прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 року представник відповідача зазначає наступне. Скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України №103 не має наслідком автоматичного відновлення попередньої редакції пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704. Постанова Кабінету Міністрів України є нормативно-правовим актом, зміст якого може бути змінений або поновлений виключно шляхом прийняття відповідного рішення Урядом у порядку, визначеному законодавством. Факт визнання судом протиправним та скасування окремого положення урядової постанови сам по собі не створює правових підстав для застосування редакції нормативного акта, яка втратила чинність, а також не наділяє органи, що здійснюють нарахування грошового забезпечення, повноваженнями на самостійне коригування порядку такого нарахування. Шостий апеляційний адміністративний суд, ухвалюючи рішення у справі №826/6453/18, не вирішував питання про відновлення дії попередньої редакції пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704 і не встановлював обов`язку застосовувати інший порядок визначення грошового забезпечення військовослужбовців. Суд лише визнав протиправним і скасував пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України №103, не виходячи за межі предмета оскарження та не підміняючи повноваження Кабінету Міністрів України як суб`єкта нормотворення. Крім того, під час розгляду зазначеної справи судом апеляційної інстанції надавалась правова оцінка виключно пунктам 1 та 2 змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України №103, які стосувалися перерахунку пенсій та змін до постанов Кабінету Міністрів України №393 та №45. Питання правомірності змін, внесених пунктом 3 цієї постанови до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, судом не досліджувалося та не вирішувалося. Таким чином, у результаті скасування пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України №103 виникла певна нормативна неузгодженість, однак Кабінетом Міністрів України не було прийнято рішення про відновлення попередньої редакції пункту 4 постанови №704. Фактичне правозастосування цього пункту здійснювалося у редакції, відповідно до якої розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт. Невнесення Кабінетом Міністрів України змін до приміток додатків 1, 12, 13 та 14 постанови №704 у період до жовтня 2020 року не може розцінюватися як підстава для застосування розрахункової величини у вигляді прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року. Зазначені примітки за своєю правовою природою мають роз`яснювальний характер та не можуть змінювати або розширювати зміст норми пункту 4 постанови №704. Виявлені нормативні неузгодженості були усунуті постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2020 року №1038, яка застосовується з 1 жовтня 2020 року та якою примітки до відповідних додатків були приведені у відповідність до чинної редакції пункту 4 постанови №704. Відповідно до частини четвертої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення військовослужбовців виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Водночас пунктом 32 Правил підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 6 вересня 2005 року №870, прямо передбачено, що визнання акта таким, що втратив чинність, або його скасування не поновлює дію актів чи положень, які були ним змінені або скасовані. Нарахування здійснювалося у суворій відповідності до діючих нормативноправових актів Кабінету Міністрів України, де базовою фіксованою величиною було визначено 1762,00 грн. Щодо повної правомірності застосування Постанови КМУ № 481 від 12.05.2023 року та висновків Верховного Суду від 16.07.2026 року представник відповідача зазначає наступне. Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року № 481 (яка набрала чинності 20.05.2023 року) пункт 4 Постанови КМУ № 704 було викладено у новій редакції, якою чітко встановили, що розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями розраховуються виходячи з фіксованої розрахункової величини у розмірі 1762 гривні. 16 липня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду за результатами розгляду справи № 320/29450/24 (провадження № К/990/31448/25) ухватив постанову, якою касаційну скаргу Кабінету Міністрів України задоволено повністю; рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року скасовано; та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог про визнання дій неправомірними та зобов`язання скасувати пункт 2 Постанови № 481 відмовлено повністю. Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду остаточно підтвердив повну правомірність та легітимність Постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 року № 481. Пункт 2 Постанови КМУ № 481 є чинним, законним та обов`язковим до виконання. Протягом усього спірного періоду проходження служби Позивачем (зокрема, з 20.05.2023 року і до 30.06.2026 року) Постанова КМУ № 481 підлягала безумовному застосуванню Відповідачем як органом військового управління. Відповідач діяв у суворій відповідності до норм чинного законодавства України та рішень Уряду, а отже, правові підстави для здійснення будь-якого перерахунку грошового забезпечення Позивача за вказаний період повністю відсутні. Також представник відповідача звертає увагу суду на те, що Оскільки у спірний період посадовий оклад та оклад за військовим званням Позивачки обчислювалися правомірно та у чіткій відповідності до вимог чинного законодавства (зокрема, із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 у розмірі 1 762 грн відповідно до Постанови КМУ № 481), усі похідні додаткові види забезпечення, премії та допомоги були розраховані та виплачені Відповідачем у повній відповідності до закону. Щодо вимог про перерахунок грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги та премій 1. Грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань Згідно з матеріалами справи та довідкою про доходи № 971/фес, Позивачка отримувала грошову допомогу на оздоровлення у 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 та 2025 роках, а також матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у 2020 та 2022 роках (у 2023– 2026 роках матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та у 2026 році допомога на оздоровлення не нараховувалися та не виплачувалися у зв`язку з відсутністю відповідних рапортів Позивачки та наказів командира). Нарахування вказаних виплат регламентується пунктом 5 Постанови КМУ № 704 та розділом ІІ Інструкції № 260 і здійснюється в розмірі місячного грошового забезпечення військовослужбовця. Станом на дні нарахування цих допомог місячне грошове забезпечення Позивачки було сформоване відповідно до норм законодавства, чинних на момент виникнення відповідних правовідносин. Проведення перерахунку таких допомог за минулі періоди («заднім числом») нормами чинного законодавства України не передбачено. Крім того, відповідно до пунктів 2.2.3 та 2.2.4 розділу ІІ Інструкції № 260, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань та грошова допомога на оздоровлення: мають одноразовий (разовий) характер та прив`язані до певних юридичних фактів (надання відпустки, наявність підстав для соціально-побутової допомоги); не є обов`язковою та безумовно гарантованою складовою щомісячного грошового забезпечення; виплачуються у межах бюджетних асигнувань та за наявності фонду грошового забезпечення; виплачуються виключно на підставі рапорту військовослужбовця та відповідного наказу командира військової частини. Щодо преміювання Відповідно до пункту 1 розділу XXIV Інструкції № 260, преміювання здійснюється з метою стимулювання військовослужбовців у межах фонду преміювання та на підставі наказу командира військової частини. Премія: має стимулюючий та заохочувальний характер; не є гарантованою сталою складовою грошового забезпечення; залежить від результатів виконання службових обов`язків, стану військової дисципліни та наявного фонду грошового забезпечення; розмір якої визначається виключно за рішенням командира. Таким чином, премія також не належить до виплат, що підлягають обов`язковому або автоматичному перерахунку. З огляду на викладене, дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати грошового забезпечення Позивачці у спірний період є повністю правомірними, обґрунтованими та такими, що вчинені у суворій відповідності до вимог чинного законодавства України. В задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, судом встановлено наступні факти та обставини.
ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 05.05.2017 року по теперішній час. 
Позивачу стало відомо, що фінансово-економічною службою військової частини здійснювалось нарахування та виплата грошового забезпечення у заниженому розмірі за період з 29.01.2020 року по 30.06.2026. 
З метою з`ясування обставин я звернулася з рапортом, у якому просила у разі підтвердження факту неналежного нарахування здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за вказаний період відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 (у редакції, чинній з урахуванням рішення Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18), визначивши посадовий оклад та оклад за військовим званням шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше виплачених сум (копія рапорту додається). 
Листом від 13.07.2026 року № 911/4881 військова частина НОМЕР_1 повідомила про відсутність підстав для проведення перерахунку грошового забезпечення з урахуванням прожиткового мінімуму, встановленого законами України на відповідні роки, та зазначила, що розрахунок здійснюється виходячи з прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018. В листі зазначено, що «Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 та Наказом МОУ від 07.06.2018 №260. Відповідно до примітки 1 Додатку 1 до Постанови №704, встановлено, що посадові оклади військовослужбовців обчислюються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (що становить 1762,00 грн), на відповідний тарифний коефіцієнт. Командування військової частини НОМЕР_1 поінформоване про постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18. Водночас повідомляємо, що Кабінетом Міністрів України не було внесено відповідних змін до Постанови №704 щодо порядку визначення розміру посадових окладів з урахуванням щорічного зростання прожиткового мінімуму. Як орган військового управління, що фінансується з Державного бюджету, військова частина НОМЕР_1 зобов`язана дотримуватися фінансової та бюджетної дисципліни. На сьогодні механізм автоматичного перерахунку грошового забезпечення на підставі згаданого судового рішення (без наявності індивідуального судового рішення, яке набрало законної сили саме стосовно Вас) у Міністерстві оборони України не реалізований. Виплата грошового забезпечення у розмірах, що перевищують встановлені чинними нормативно-правовими актами та бюджетними асигнуваннями на поточний рік, буде розцінена як нецільове використання бюджетних коштів. З огляду на викладене, підстави для задоволення Ваших вимог у позасудовому порядку на даний час відсутні.».
Таким чином, дії Відповідача щодо встановлення Позивачу посадового окладу та окладу за військове звання в розмірах, що є меншими ніж розміри, встановлені законодавством у 2020, 2021, 2022, 2023, 2024, 2025, 2026 роках, на думку позивача є протиправними, у зв`язку із чим він звернувся до суду з відповідним позовом.
Вирішуючи даний публічно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Статтею 1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно частинами 2, 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Відповідно до ч.4 ст.9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017 №704 (далі - Постанова № 704) встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Згідно з Пунктом 4 Постанови № 704 (в редакції, чинній на момент прийняття постанови), розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Додатки 1 та 14 до Постанови № 704, в яких у вигляді таблиці зазначені відповідні тарифні коефіцієнти, мають примітки пояснюючого характеру. Зокрема, у цих примітках наведена інформація щодо арифметичної дії (множення), яка застосовується при обчисленні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням, в залежності від відповідних тарифних коефіцієнтів, та наведені правила округлення розрахунків. У цих примітках норми права не містяться.
З огляду на примітку 1 Додатку 1 до Постанови № 704, посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" (далі - Постанова № 103) до Постанови № 704 були внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови № 704 було викладено у новій редакції, а саме: "Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".
Зміст приміток до Додатків 1 та 14 до Постанови № 704 не був приведений у відповідність з нормою пункту 4 цієї ж постанови.
Відповідно до Постанови № 704, в редакції Постанови № 103, розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина - розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103, яким було внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704.
Відтак, з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18 діє редакція пункту 4 Постанови № 704, яка була чинною до зазначених змін.
Аналогічна правова позиція відображена у рішенні від 17.12.2019 Верховного Суду, викладеним за результатами розгляду зразкової адміністративної справи № 160/8324/19.
Таким чином, саме з дати набрання чинності судовим рішенням у справі №826/6453/18 виникли підстави для визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, являється розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня календарного року.
Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» у осіб з числа військовослужбовців виникло право на перерахунок пенсії з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 Постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
При цьому, суд звертає увагу на те, що встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів розрахованих згідно з Постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом саме на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 (адміністративне провадження № К/9901/43174/21).
Суд також звертає увагу, що редакція законів України про державний бюджет 2020, 2021, 2022 та 2023 роки свідчить про зміни в розмірах прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сторону їх поступового збільшення.
Разом з цим відповідач не заперечує, що за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення, виходячи із застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01 січня 2018 року.
При цьому, суд вказує, що при вирішенні спірних правовідносин суд застосовував висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, висловлені у постанові від 19.10.2022 у справі № 400/6214/21, провадження № К/990/17043/22 з аналогічних правовідносин.
При цьому, відповідач не спростував твердження позивача про те, що у спірний період позивачу виплачувався посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, які обраховуються виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018 замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року.
Натомість вказані твердження позивача визнаються відповідачем у відзиві на позовну заяву.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що дії відповідача щодо нарахування і виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 19.05.2023, обчислюючи його розмір виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018 замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року є протиправними.
Водночас, на переконання суду таке правозастосування пункту 4 постанови № 704 слід застосовувати лише щодо періоду з 29.01.2020 по 19.05.2023, оскільки 12 травня 2023 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 481 “Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704”, пунктом 2 якої внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704, виклавши абзац перший в такій редакції: “ 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14”.
Таким чином, з дня набрання чинності Постановою № 481 (20 травня 2023 року) Кабінет Міністрів України замість розрахункової величини “прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року” запровадив сталу розрахункову величину для посадового окладу та окладу за військове звання 1762,00 грн.
Суд також приймає до уваги, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 року по справі № 320/29450/25, визнано протиправним та скасовано п. 2 постанови КМУ від 12.05.2023 року № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі №320/29450/24 залишено без змін.
Разом з цим, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16.07.2026, касаційну скаргу Кабінету Міністрів України задоволено. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог до Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, про визнання дій неправомірними та зобов`язання скасувати пункт 2 Постанови № 481 про внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” - відмовлено.
Суд звертає увагу, що спірні у цій справі правовідносини стосуються саме перерахунку грошового забезпечення позивача за період з 20.05.2023 по 30.06.2026.
Відтак, як станом на час виникнення спірних правовідносин, так і станом на теперішній час, Постанова КМУ №481, згідно з приписами якої з 20.05.2023 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру - 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14, вважається чинною, що спростовує доводи позивача про порушення відповідачем його прав у вигляді обрахунку та виплати його грошового забезпечення за період з 20.05.2023 по 30.06.2026 виходячи із розрахункової величини – 1762 грн.
З огляду на те, що відповідач протягом спірного періоду з 20.05.2023 по 30.06.2026, за висновком суду, правильно застосовував для визначення розмірів посадового окладу, окладу за військовим званням позивача величину – 1762 грн, у зв`язку із тим, що у період з 20.05.2023 діяла Постанова КМУ №481, яка станом на час виникнення спірних правовідносин, та так само і на теперішній час, з урахуванням постанови КАС ВС від 16.07.2026 року у справі № 320/29450/24, є чинною, суд доходить висновку, що основні, щомісячні додаткові, одноразові додаткові його види, які були виплачені позивачу протягом указаного вище спірного періоду з 20.05.2023 по 30.06.2026 обраховувались у встановлених законом розмірах, що свідчить про безпідставність вимог позивача і у цій частині.
З огляду на правомірне нарахування відповідачем грошового забезпечення позивача за період з 20.05.2023 року по 30.06.2026 року суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Тому, суд вважає, що порушене право позивача на отримання грошового забезпечення в належному розмірі має бути відновлено до дати внесення змін у п.4 постанови КМУ №704, тобто до 19.05.2023 року.
Щодо вимог про перерахунок виплачених за період 2020, 2021, 2022, 2023 роки грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії суд зазначає наступне.
Наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі – Порядок №260). Цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Постановою №704.
Цей Порядок визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Відповідно п.2 розділу І Порядку №260, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.
Відповідно до п. 1 розділу XXIII Порядку № 260, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Відповідно до п. 1 розділу XXIV Порядку № 260, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Розмір щомісячної премії, але не менше 10 відсотків посадового окладу, встановлює Міністр оборони України для відповідних категорій військовослужбовців виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України, та особливостей проходження військової служби.(п.2 розд. ХVІ Порядку № 260).
Тобто, грошова допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, премія виплачується військовослужбовцю, виходячи із розміру посадового окладу, 
З урахуванням висновків, які суд дійшов у вказаному рішенні та виходячи з того, що розмір грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премія, залежать від розміру грошового забезпечення позивача у спірний період, то суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині належать до задоволення в частині фактично виплачених сум допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії саме в період з 29.01.2020 по 19.05.2023.
Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги належать до часткового задоволення шляхом визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року грошового забезпечення, включаючи всі складові, а саме: щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р. на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та зобов`язання відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року, включаючи всі складові, а саме: щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Саме такий спосіб судового захисту суд вважає ефективним та достатнім для відновлення порушених прав позивача у межах спірних правовідносин.
Окремо варто зупинитись на дотриманні позивачем строку звернення до суду.
Так, представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду.
Суд не погоджується із таким твердженням з огляду на такі обставини.
Строки звернення до суду в адміністративному процесі регулюються ст. 122 КАС України.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Водночас у положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 липня 2024 року у справі №990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Аналіз наведених правових положень дає змогу дійти висновку, що з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» [19 липня 2022 року] положення статті 233 КЗпП України, у попередній редакції, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 233 КЗпП України.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
Такий правовий підхід викладено у постанові Верховного Суду по справі № 460/21394/23 від 21 березня 2025 року.
Отже, суд зауважує, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
З матеріалів справи судом встановлено та не заперечується відповідачем, що позивач на дату звернення до суду із адміністративним позовом проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відтак, слід прийти висновку, що позивач не є звільненим з військової служби, а тому його публічна служба в розумінні статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не закінчена, а матеріали справи не містять зворотних доказів.
Таким чином, до спірних правовідносин застосуванню підлягають приписи саме частини 1 статті 233 КЗпП України, відповідно до якої (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з цим позовом) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Про складові грошового забезпечення протягом 2020 - 2026 років позивач достовірно дізналася лише у липні 2026 року після отримання офіційної відповіді на її рапорт - лист Військової частини НОМЕР_1 від 13.07.2026 року № 911/4881 (з доданою довідкою про нарахування). 
Водночас Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2025 від 11 грудня 2025 року частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Так, Конституційний Суд України виходив з того, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.
Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Наведене свідчить, що Конституційний Суд України розмежував:
- тримісячний строк для звернення звільненого працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат;
- тримісячний строк для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Останній передбачений частиною 1 статті 233 КЗпП України, приписи якої Конституційний Суд України визнав неконституційними.
У випадку ж який склався у цій справі, позивача не було звільнено з лав Збройних Сил України, позивач і наразі є діючим військовослужбовцем, відтак, позивач звернувся до суду з цим позовом під час дії трудових відносин.
Наведене свідчить, що позивач, ураховуючи Рішення Конституційного Суду України №1-р/2025 від 11 грудня 2025 року, фактично має наразі необмежене у часі право на звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат з огляду на перебування у трудових відносинах.
Аналогічний висновок у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2026 року у справі № 120/2933/25, від 09 липня 2026 року у справі № 420/14657/25.
За наведених обставин, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, суд не вбачає підстав для висновку про пропуск позивачем строку звернення з даним позовом до суду та про наявність підстав для застосування наслідків пропуску такого пропуску, встановлених КАС України.
Як наслідок, позивач не потребує поновлення строку звернення до суду з цим позовом, а аргументи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду є безпідставними і такими, що не відповідають актуальним висновкам Верховного Суду з цього питання.
В процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
У контексті оцінки інших доводів сторін звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та " Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Частиною 1 статті 73 КАС України встановлено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.5 ст.139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У постанові від 10.02.2022 у справі №420/13606/21 Верховний Суд, дійшов висновку, що поняття «грошове забезпечення», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «заробітна плата», які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, та охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці» (подібний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.03.2024 у справі №560/11102/23 .
Виходячи із наведеного, позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову, апеляційної та касаційної скарг у справах про зобов`язання вчинити певні дії щодо стягнення заробітної плати (грошового забезпечення), оскільки така пільга щодо сплати судового збору прямо передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону №3674-VI.
Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат в цій частині у справі не здійснювати.
Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року грошового забезпечення, включаючи всі складові, а саме: щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р. на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) перерахунок грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року, включаючи всі складові, а саме: щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р., на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити. 

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя К.С. Єфіменко