Номер провадження: 22-ц/813/2894/26 
Справа № 946/7409/24
Головуючий у першій інстанції Присакар О. Я.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя – доповідач), 
Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 листопада 2025 року у складі судді Присакар О.Я., 
встановив:

2. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_2  про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 160 000,00 грн., моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.
Свої вимоги мотивував тим, що 25 травня 2023 року в м. Ізмаїлі Одеської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водіїв ОСОБА_2 , який керував автомобілем «Volvo», реєстраційний номер НОМЕР_1 та водія ОСОБА_1 , який керував мотоциклом BMW, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2024 року по справі №946/2326/24 було визнано винним ОСОБА_2 за ч.1 ст. 286 КК України та закрито кримінальне провадження. Внаслідок ДТП ОСОБА_1 завдано шкоду здоров`ю та майну. Цивільна відповідальність водія ОСОБА_2 застрахована в СК «Країна», поліс №26-25/АР/3329548, строк дії договору з 02 серпня 2022 року до 01 серпня 2023 року. За зверненням ОСОБА_2 заведено страхову справу №71158. 03 травня 2024 року ОСОБА_1 було подано заяву до страхової компанії «Країна» на страхове відшкодування завданої майнової та моральної шкоди. 14 червня 2024 року експертом від страхової компанії ОСОБА_3 було оглянуто транспортний засіб мотоцикл BMW, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Після огляду представником СК «Країна» був наданий бланк заяви встановленого зразка на виплату відшкодування та анкета, які були заповнені позивачем та відправлені на електронну пошту страхової компанії. 02 серпня 2024 року позивачу було повідомлено про відмову у виплаті у зв`язку з пропуском строку подання заяви про виплату страхового відшкодування. Вважає, що строк ним не пропущений, оскільки він заявив про страхове відшкодування ще до спливу однорічного терміну, а саме 03 травня 2024 року та лише 10 липня 2024 року представник СК «Країна» вказала, що заява має бути подана встановленого зразка. Крім цього просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень, обґрунтовуючи вказану суму поведінкою страховика, присутність фізичних страждань, психологічно-травмуючий фактор. (т. 1, а.с. 1 – 5)

Позиція сторін в суді першої інстанції 

Представник АТ «СК «Країна» у відзиві на позовну заяву просив в її задоволенні відмовити, та вказав, що позивач пропустив строк для звернення з заявою. Транспортний засіб було відновлено ремонтом тому визначити вартість майна неможливо, заяву від ОСОБА_1 від 03 травня 2024 року страхова компанія не отримувала. Згідно письмових пояснень, які надійшли до суду 11 жовтня 2024 року за вх. № 5844/24 від 10.05.2024 року АТ «СК «Країна» отримало повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особи від позивача, яке датовано 09.05.2024 року, щодо пошкодження транспортного засобу мотоцикла «BMW R1200GS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з документами, що зазначені в додатках до нього. 15.06.2024 року, в присутності позивача, з метою визначення розміру шкоди, представником АТ «СК «Країна» було оглянуто пошкоджений транспортний засіб «BMW R1200GS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , про що складено акт огляду транспортного засобу від 15.06.2024 року, за яким встановлено що на момент огляду видимих пошкоджень не виявлено. 20.06.2024 року АТ «СК «Країна» отримала листа від суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 про неможливість проведення оцінки збитку в зв`язку з повним відновленням пошкодженого ТЗ. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно з п. 31.1. ст. 31 Закону, розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного оцінювачем або експертом відповідно до законодавства. Отже, виключно після отримання Страховиком заяви про страхове відшкодування у нього виникає обов`язок щодо прийняття рішення по страховій справі. Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду є іншим документом за своєю природою у зв`язку із отриманням якого у страховика не виникає обов`язку щодо здійснення виплати страхового відшкодування. Лише 11.07.2024 року за вх. № 8410/24 АТ «СК «Країна» отримало заяву на виплату страхового відшкодування від позивача. Згідно пункту 37.1.4. статті 37 Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Дата дорожньо-транспортної пригоди – 25.05.2023 року, тобто, граничним строком для подання Позивачем заяви про страхове відшкодування до АТ «СК «Країна» – 25.05.2024 року; натомість заява про страхове відшкодування подана позивачем до відповідача, поза межами встановленого строку – 11.07.2024 року. АТ «СК «Країна» листом за вих. № 3828/24 від 25.07.2024 року було повідомлено позивача про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 37.1.4 ст. 37 Закону, за фактом ДТП, яка сталася 25.05.2023 року, за участю транспортного засобу, що належить позивачу. (т. 1, а.с. 47 – 56)
Представник третьої особи Ільєва А.Г. в письмових поясненнях підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 . Вказала, що транспортний засіб був обстежений 15 липня 2024 року експертом, після спливу річного строку, однак, до спливу річного строку- 03 травня 2024 року ОСОБА_1 подав заяву до страхової компанії у довільній формі. Після вже подав нову заяву у формі, яку вимагала страхова компанія. Крім того, зазначали, що у встановлені законодавством строки ОСОБА_2 повідомив свою страхову компанію про ДТП, про що свідчить повідомлення від 29.05.2023 №5759/23. (т. 2, а.с. 16 – 17)

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 160 000,00 грн.; стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог- відмовлено. 
Рішення суду мотивовано тим, що заява позивача на страхове відшкодування завданої майнової та моральної шкоди, у довільній формі, була отримана АТ «СК «Країна» до спливу річного строку з моменту скоєння дорожньо – транспортної пригоди. Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №632/10-23, складеного ФОП ОСОБА_5 (дата оцінки – 25.05.2023 р., дата завершення складання звіту про оцінку – 10.10.2023 року), вартість відновлювального ремонту ТЗ BMW, реєстраційний номер ВН5787JA, складає: 423019, 01 грн., вартість транспортного засобу BMW R 1200GS з урахуванням пошкоджень після ДТП складає: 162 981,49 грн., вартість матеріального збитку складає: 302678, 30 грн.
Враховуючи, що страхова сума АТ «СК «Країна» за шкоду завдану майну не повинна перевищувати 160000 грн., суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної шкоди підлягають задоволенню та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 160 000,00 грн.
Задовольняючи частково вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що згідно висновку експерта № 138 (експертиза почата 07.06.2023 та закінчена 04.07.2023 року) ОСОБА_1 в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. Таким чином, суд вважав, що позивачу була завдана фізична біль та страждання, які позивач зазнав в результаті ушкодження здоров`я, в зв`язку з цим позивач переживав душевні та психологічні страждання, що тягне за собою порушення його нормальних життєвих зв`язків та докладання з його боку додаткових зусиль для організації свого життя. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, Акціонерне товариство «СК «Країна» подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, за яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог до АТ «СК «Країна» в повному обсязі, вирішити питання про стягнення судових витрат за подання апеляційної скарги. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що невиконання Позивачем свого обов`язку, передбаченого ст. 33.3. Закону, а саме збереження пошкодженого майна у тому стані, в якому воно знаходилося після пошкодження, до тих пір, поки його не огляне Страховик, потягло за собою неможливість страховика встановити розмір заподіяної шкоди Позивачу як того вимагає Закон, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Так, згідно з п.п. 37.1.3. п. 37.1 ст. 37 Закону, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування, є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. На вказані порушення норм закону щодо обов`язку Позивача збереження пошкодженого майна суд жодної уваги не звернув, не надав належну правову оцінку в оскаржуваному рішенні, в наслідок чого грубо порушив положення ст.ст. 22, 33, 37 Закону.
Також як зазначає скаржник, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. В даному випадку, дата дорожньо-транспортної пригоди – 25.05.2023, тобто, граничним строком для подання позивачем заяви про страхове відшкодування до АТ «СК «Країна» є 25.05.2024; натомість заява про страхове відшкодування подана Позивачем до Відповідача, поза межами встановленого строку, а саме 11.07.2024.
Доводи скарги також мотивовані тим, що суд не звернув уваги на те, що не можна застосувати висновок Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17, як на правову підставу для задоволення позовних вимог до АТ «СК «Країна», про стягнення на користь Позивача страхового відшкодування у розмірі 160 000,00 грн., оскільки матеріали справи не містять доказів, що останнім здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та пропущення річного строку через незалежні від потерпілої особи причини, що надало би право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі, у судовому порядку. 
Також на думку скаржника, стягуючи ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну, у розмірі 160 000,00 грн., суд не звернув уваги на наявність встановленої відповідно до пункту 5 полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/3329548 франшизу у розмірі 3 200,00 грн. Також вартість відновлювального ремонту перевищує його ринкову вартість (вартість транспортного засобу до ДТП), а тому проводити відновлювальний ремонт даного автомобіля економічно недоцільно, тому відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначений транспортний засіб вважається фізично знищеним. 
Крім того, стягнення з АТ «СК «Країна» відшкодування моральної шкоди, у розмірі 10 000,00 грн., ні в який спосіб не відповідає вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому така вимога є незаконною і підлягає скасуванню в повному обсязі. 

Позиція сторін в апеляційній інстанції 

Представник ОСОБА_2 – адвокат Корецька Л.А. у відзиві на апеляційну скаргу просила залишити її без задоволення. 
Вказувала, що позиція страховика направлена на порушення взятих на себе зобов`язань за Договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Страховий поліс) та прав страхувальника. ОСОБА_2 , як учасник ДТП та особа, яка є винною у цій пригоді, виконав усі покладені на нього обов`язки. Своєчасно повідомив свою страхову компанію (відповідача у справі) про виниклий страховий випадок. Неодноразово зв`язувався з консультантом компанії, просив направити уповноваженого працівника (експерта) Страховика для обстеження транспортних засобів. Звернення ОСОБА_6 залишені поза увагою, уповноважений представник СК з`явився для огляду транспортних засобів лише через рік після ДТП. Вважав, що страхова компанія діє недобросовісно, з метою подальшої відмови у виплаті, навмисно не направляла уповноваженого працівника для огляду пошкоджених транспортних засобів учасників ДТП, у строки визначені законом (протягом 10 днів з моменту отримання повідомлення про ДТП); затягнула вирішення питання щодо здійснення страхових виплат потерпілому; підступно, зловживаючи довірою особи, яка звернулася за страховою виплатою, попросили заповнити та направити їм текст заяви на відшкодування «встановленого зразка» 10.06.2024 р. (тобто, вже після спливу 1 року з часу ДТП). Дорожньо-транспортна пригода сталася 25.05.2023 року. ОСОБА_2 повідомив СК про транспортну пригоду в той же день. Отже, страховик мав прибути для огляду ушкодженого ТС в термін до 10.06.2023 року, чого ним не було виконано.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Волкогонов О.К., у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення. Вказував, що ОСОБА_1 , який є потерпілим у ДТП, що сталася 25.05.2023 року, звернувся з заявою про відшкодування шкоди завданої майну внаслідок ДТП до страхової компанії іншого учасника ДТП – АТ «Страхова компанія «Країна» 03 травня 2024 року . Заява була направлена поштовою кореспонденцією. Про те, що заява була отримана скаржником свідчить неодноразове спілкування та тривала переписка позивача з представником страхової компанії. Електронні листи в яких, представник страхової компанії просив направити до заяви додаткові документи. Усі документи, що вимагалися представником страхової компанії та, які були необхідними для здійснення виплати по страховому відшкодуванню, направлялися негайно.
Також представник позивача звертав увагу, що особи, зазначені в п. 33.3. ст. 33 Закону на який посилається апелянт, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна.
Дорожньо-транспортна пригода сталася 25.05.2023 року. Інший учасник ДТП – ОСОБА_2 повідомив СК про транспортну пригоду в той же день. Отже, страховик мав прибути для огляду ушкодженого ТС в термін до 10.06.2023 року, чого ним не було виконано. Після спливу цього терміну за позивачем немає обов`язку зберігати майно у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди. Тим більше, що інший учасник ДТП не оспорює зазначені ушкодження транспортного засобу. Транспортні ушкодження визначені також судовими експертами у рамках кримінального провадження та незалежним експертом оціночної діяльності.
Щодо недотримання 30 денного терміну після подання повідомлення, то в даному випадку, заява на відшкодування була подана 03.05.2024 року, тобто раніше, ніж позивачем, на вимогу представника СК, було подано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. Потерпілий не може нести відповідальність за той факт, що СК не зареєструвала своєчасно заяву потерпілого на відшкодування шкоди. Оскарження судового рішення у цій частині виходить за межі судового розгляду.

Явка учасників справи в апеляційній інстанції

В судовому засіданні представник АТ «СК «Країна» - Усенко А.Т., в судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. 
Адвокат Корецька Л.А., діюча від імені ОСОБА_2 , в судовому засіданні в режимі відеоконференції заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив в її задоволенні відмовити. 
В судове засідання призначене на 25.06.2026 ОСОБА_1 та його адвокат не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Представник ОСОБА_1 – адвокат Волкогонов О.К. неодноразово звертався із заявою про розгляд справи за їх відсутності. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляд, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

25.05.2023 року о 13:00 год., в м. Ізмаїлі, Одеської області мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «VOLVO V40», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортного засобу «BMW R1200GS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням Позивача.
Внаслідок означеної дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження середньої тяжкості отримав водій мотоцикла «BMW R1200GS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_1 , а згадані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 квітня 2024 року по справі №946/2326/24 було визнано винним ОСОБА_2 за ч.1 ст. 286 КК України та закрито кримінальне провадження в зв`язку із примиренням з потерпілим на підставі ст. 46 КК України.
Цивільна відповідальність водія ОСОБА_2 застрахована в АТ «СК «Країна», поліс №26-25/АР/3329548, строк дії договору з 02 серпня 2022 року до 01 серпня 2023 року, страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю – 320000 грн., за шкоду заподіяну майну – 160000 грн., розмір франшизи – 3200 грн. 
ОСОБА_2 до АТ «СК «Країна» подав повідомлення про дорожньо – транспортну пригоду, вх. № 5729/23 від 29.05.2023 р., страхова справа № 71158.
03 травня 2024 року ОСОБА_1 було подано, у довільній формі, заяву до страхової компанії «Країна» на страхове відшкодування завданої майнової та моральної шкоди, як доказ направлення заяви позивач надав копію поштового конверта.
При цьому представник відповідача заперечував отримання СК «Країна» заяви позивача від 03.05.2024 року.
Представник відповідача надав до суду клопотання про долучення доказів від 18.02.2025 року, до якого була додана копія заяви позивача від 03.05.2024 року на страхове відшкодування завданої майнової та моральної шкоди.
З страхового акту № 26-25/71158/3.2.29 затвердженого 25.07.2024 року головою Правління АТ «СК «Країна» вбачається, що дата та реєстраційний номер письмового повідомлення ПО – 10.05.2024 року № 5844/24, дата та реєстраційний номер письмового повідомлення С – 29.05.2023 року № 5729/23.
Крім цього, позивачем була надано листування з представником СК «Країна» - Наталією Поляковою, яка у своєму повідомленні від 13.05.2024 року просила позивача надати додаткові документи.
З повідомлення суб`єкта оціночної діяльності, експерта ТОВ «ЕДАК» Цупаленко Є.В. від 20.06.2024 року на ім`я АТ «СК «Країна» вбачається, що ним 23.05.2024 року було отримано замовлення на огляд та визначення матеріального збитку КТЗ BMW, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить Михайлову О.В.
11.07.2024 року представник позивача подав до АТ «СК «Країна» заяву на виплату страхового відшкодування встановленого зразка.
Листом АТ «СК «Країна» від 25.07.2024 № 3828/24 позивачу було повідомлено про відмову у виплаті у зв`язку з пропуском строку подання заяви про виплату страхового відшкодування.
Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №632/10-23, складеного ФОП ОСОБА_5 (дата оцінки – 25.05.2023 р., дата завершення складання звіту про оцінку – 10.10.2023 року), вартість відновлювального ремонту ТЗ BMW, реєстраційний номер ВН5787JA, складає: 423019, 01 грн., вартість транспортного засобу BMW R 1200GS з урахуванням пошкоджень після ДТП складає: 162 981,49 грн., вартість матеріального збитку складає: 302678, 30 грн.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг його висновків не спростовують. 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про стягнення майнової шкоди, однак судом не вірно було визначено розмір відшкодування, який підлягає до стягнення, крім того суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача моральної шкоди 

Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття/відхилення аргументів відзиву на апеляційну скаргу

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом статті 13 ЦК Україницивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон №85/96-ВР)).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.
Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.
Разом з тим, як уже зазначалось, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).
Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.
При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.
Слід також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.
Відповідно до цього Закону тастатті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин.
За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.
Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).
Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.
Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. 
Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.
Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.
Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.
У пункті 33.1.4 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.
Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: - навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; - неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк є присічним і поновленню не підлягає. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).
Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)).
В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19).
Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.
Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.
Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).
Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. 
З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.
Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17, зазначила, що з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.
У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Так як, встановлено матеріалами справи 03 травня 2024 року ОСОБА_1 було подано, у довільній формі, заяву до страхової компанії «Країна» на страхове відшкодування завданої майнової та моральної шкоди, як доказ направлення заяви позивач надав копію поштового конверта.
При цьому представник відповідача заперечував отримання СК «Країна» заяви позивача від 03.05.2024 року.
Представник відповідача надав до суду клопотання про долучення доказів від 18.02.2025 року, до якого була додана копія заяви позивача від 03.05.2024 року на страхове відшкодування завданої майнової та моральної шкоди.
З страхового акту № 26-25/71158/3.2.29 затвердженого 25.07.2024 року головою Правління АТ «СК «Країна» вбачається, що дата та реєстраційний номер письмового повідомлення ПО – 10.05.2024 року № 5844/24, дата та реєстраційний номер письмового повідомлення С – 29.05.2023 року № 5729/23.
Крім цього, позивачем була надано листування з представником СК «Країна» - Наталією Поляковою, яка у своєму повідомленні від 13.05.2024 року просила позивача надати додаткові документи.
З повідомлення суб`єкта оціночної діяльності, експерта ТОВ «ЕДАК» Цупаленко Є.В. від 20.06.2024 року на ім`я АТ «СК «Країна» вбачається, що ним 23.05.2024 року було отримано замовлення на огляд та визначення матеріального збитку КТЗ BMW, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що 11.07.2024 року представник позивача подав до АТ «СК «Країна» заяву на виплату страхового відшкодування встановленого зразка.
Листом АТ «СК «Країна» від 25.07.2024 № 3828/24 позивачу було повідомлено про відмову у виплаті у зв`язку з пропуском строку подання заяви про виплату страхового відшкодування.
Колегія суддів виходить із того, що реалізація сторонами цивільних прав та виконання обов`язків повинні здійснюватися добросовісно, розумно та справедливо. Принцип добросовісності є однією із засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 13 ЦК України) та поширюється на всіх учасників цивільних правовідносин, у тому числі й на страховика при врегулюванні страхового випадку.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач до спливу передбаченого законом річного строку звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування а саме 03 травня 2024 року ОСОБА_1 було подано, у довільній формі, заяву до страхової компанії «Країна» на страхове відшкодування завданої майнової та моральної шкоди, чим засвідчив свій намір реалізувати право на отримання страхової виплати. Натомість страховик не відмовив у прийнятті такої заяви, не повідомив про неможливість її розгляду у зв`язку з її невідповідністю вимогам закону, а вступив із заявником у листування.
За таких обставин у позивача були об`єктивні підстави вважати, що його звернення прийнято страховиком до розгляду, а усунення вказаних недоліків є лише способом належного оформлення вже поданої заяви, а не повторним зверненням із новою заявою.
Посилання страховика після спливу річного строку на те, що належним зверненням є лише заява, подана встановленого зразка, свідчить про формальний підхід до виконання своїх обов`язків та не узгоджується із принципом добросовісності. Якщо страховик, знаючи про наближення спливу встановленого законом строку, не повідомив заявника про необхідність подання нової заяви або про те, що первинне звернення не породжує відповідних правових наслідків, він не може в подальшому використовувати такі обставини як самостійну підставу для відмови у страховому відшкодуванні.
Крім того, страховик, будучи професійним учасником ринку страхових послуг, наділений значно більшим обсягом спеціальних знань, а тому саме на нього покладається обов`язок діяти послідовно, відкрито та добросовісно у відносинах із потерпілою особою, не створюючи штучних перешкод для реалізації права на отримання страхового відшкодування.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони оговору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Звернувшись до страховика до закінчення річного строку, позивач вчинив усі розумні та залежні від нього дії для реалізації права на страхове відшкодування. Натомість страховик, не повідомивши про неприйнятність заяви та продовживши листування щодо її доопрацювання, фактично підтвердив, що звернення перебуває у процедурі врегулювання страхового випадку. За таких обставин у позивача були обґрунтовані підстави вважати, що ним належним чином реалізовано право на звернення до страховика. Подальше посилання страховика після спливу річного строку на його пропуск є проявом суперечливої поведінки та не відповідає принципам добросовісності, розумності й справедливості, закріпленим у статтях 3 та 13 ЦК України, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у справі № 147/66/17. 
Щодо посилання апелянта на те, що позивачем не було виконано обов`язок щодо збереження пошкодженого майна у тому стані, в якому воно знаходилось після пошкодження, до поки його не огляне страховик, колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до статті 33 Закону №1961-IV страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.
У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону №1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.
Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.
Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обовязків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.
Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.
Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_2 до АТ «СК «Країна» подав повідомлення про дорожньо – транспортну пригоду, вх. № 5729/23 від 29.05.2023 р., страхова справа № 71158. Вказані обставини не заперечуються сторонами.
Будь яких відомостей про направлення страховиком свого представника протягом 10 днів на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, матеріали справи не містять. 
Крім того, будь яких об`єктивних причин страхової компанії в проведені огляду апеляційним судом не встановлено.
Таким чином, безпідставними є посилання апелянта на те, що автомобіль був відремонтований і це унеможливило визначення розміру збитків. Страховик не направив свого представника для огляду транспортного засобу протягом десяти робочих днів після отримання повідомлення про ДТП, хоча такий обов`язок передбачений Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Отже, саме страховик не скористався наданою йому законом можливістю своєчасно зафіксувати пошкодження транспортного засобу.
Посилання страховика на неможливість визначення розміру збитків у зв`язку з проведенням ремонту транспортного засобу є необґрунтованим, оскільки така ситуація стала наслідком власної бездіяльності страховика. Отримавши повідомлення про настання дорожньо-транспортної пригоди від страхувальника, страховик не забезпечив проведення огляду пошкодженого транспортного засобу у строк, встановлений законом, та не вжив заходів для належної фіксації характеру і обсягу пошкоджень. За таких обставин негативні наслідки невиконання страховиком покладених на нього законом обов`язків не можуть бути покладені на потерпілу особу та використовуватися як підстава для відмови у здійсненні страхової виплати.
Визначаючи розмір відшкодування, судом вірно було взято до уваги звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №632/10-23, складеного ФОП ОСОБА_5 (дата оцінки – 25.05.2023 р., дата завершення складання звіту про оцінку – 10.10.2023 року), згідно якого вартість відновлювального ремонту ТЗ BMW, реєстраційний номер ВН5787JA, складає: 423019, 01 грн., вартість транспортного засобу BMW R 1200GS з урахуванням пошкоджень після ДТП складає: 162 981,49 грн., вартість матеріального збитку складає: 302678, 30 грн.
Суд першої інстанції стягуючи розмір відшкодування виходив з того, що страхова сума АТ «СК «Країна» за шкоду завдану майну не повинна перевищувати 160000 грн., тому дійшов до висновку, що вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної шкоди підлягають задоволенню та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 160 000,00 грн.
Проте з вказаними висновками в поній мірі не можливо погодитись, з огляду на настпуне.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пунктом 30.2 якої передбачено, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, атакож витрати на евакуацію транспортногозасобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» врегульовано порядок відшкодування шкоди, завданої власнику (володільцю) транспортного засобу, цивільно-правова відповідальність якого застрахована, та яка пов`язана з фізичним знищенням транспортного засобу.
Пунктом 30.1 цієї статті зазначеного Закону передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу додорожньо-транспортної пригоди.
Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (пункт 30.2 статті 30 Закону).
Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.
З таких же висновків виходив Верховний Суд у постановах від 19 вересня2018 року у справі № 643/4161/15 (провадження № 61-13692св18), від 31 березня 2021 року у справі № 127/19300/17 (провадження № 61-15592св19).
Встановивши, що ремонт належного позивачу транспортного засобу вважається економічно необґрунтованим, оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує його ринкову вартість на момент ДТП, суд першої інстанції при визначені вартості не врахував, що розмір завданого позивачу матеріального збитку має становити різницю між вартістю транспортного засобу до та після ДТП. Оскільки судом першої інстанції було лише враховано при визначенні розміру відшкодування різницю між матеріальним збитком та страховою виплатою, без врахування також різниці між вартістю транспортного засобу до та після ДТП.
У відповідності до Висновку №632/10-23 від 10.10.2023 року, проведеного оцінювачем ФОП ОСОБА_5 , на замовлення Позивача, вартість відновлювального ремонту по ТЗ «BMW R1200GS», реєстраційний номер BH5787JA, склала 423019,01 грн., ринкова вартість мотоциклу згідно даного Висновку склала 302 678,30 грн..
Виходячи з вищезазначеного, оскільки вартість відновлювального ремонту перевищує його ринкову вартість (вартість транспортного засобу до ДТП), проводити відновлювальний ремонт даного автомобіля економічно недоцільно.
Оскільки витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують його вартість транспортного засобу «BMW R1200GS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , до настання дорожньо-транспортної пригоди, то ремонт вказаного транспортного засобу є економічно необґрунтованим, відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначений транспортний засіб вважається фізично знищеним.
Законодавцем встановлюється виключний порядок розрахунку страхового відшкодування, необхідними умовами якого є встановлення, згідно висновку вартості транспортного засобу до та після ДТП. 
Вартість ТЗ «BMW R1200GS», реєстраційний номер BH5787JA після ДТП (ринкова вартість вищезазначеного ТЗ в пошкодженому стані після ДТП, згідно Висновку №632/10-23 від 10.10.2023 року, проведеного оцінювачем ФОП ОСОБА_5 , на замовлення Позивача складала 162 981,49 грн. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції також не було враховано, що з страховика не підлягає стягненню сума франшизи.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування», франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.
Згідно п. 12.1. ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.
Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Згідно п. 36.6. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. 
З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції не звернув уваги на наявність встановленої відповідно до пункту 5 полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/3329548, встановлено безумовну франшизу у розмірі 3 200,00 грн.
Таким чином слід враховувати правовий висновок про неприпустимість покладення обов`язку на Страховика, щодо здійснення страхового відшкодування, у межах встановленого розміру франшизи за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Отже, з урахуванням викладеного вище, розрахунок розміру завданої шкоди майну необхідно розраховувати як різниця між ринковою вартістю ТЗ до та після ДТП, та за мінусом суми франшизи, а саме: 302 678,30 грн. – 162 981,49 грн. – 3200,00 грн. = 136 496,81 грн., та саме вказана сума підлягає стягненню із страхової компанії.
Щодо стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно із положеннями частини першої статті1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку з між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» моральна шкода, яка має бути сплачена страховиком у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Таким чином, особа, вважаючи страхове відшкодування моральної шкоди недостатнім для відшкодування моральної шкоди, має право на відшкодування відповідачем різниці між фактичним розміром завданої моральної шкоди і страховою виплатою, належною йому до виплати від страховика.
Проте колегія суддів звертає увагу на положеннями статті 26-1 Закону "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обмежується розмір виплати моральної шкоди страховиком 5 % від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, що нерозривно пов`язує питання визначення ліміту відповідальності страховика за відшкодування моральної шкоди з належним визначенням суми відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної здоров`ю, адже саме з цієї суми вираховуються указаний вище п`яти відсотковий ліміт.
Так матеріалами справи встановлено, що 25.05.2023 року о 13:00 год., в м. Ізмаїлі, Одеської області мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «VOLVO V40», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортного засобу «BMW R1200GS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням Позивача. Внаслідок означеної дорожньо-транспортної пригоди тілесні ушкодження середньої тяжкості отримав водій мотоцикла «BMW R1200GS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_1 , а згадані транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Однак, позивач звертаючись до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди, не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували розмір витрат, понесених у зв`язку з лікуванням, придбанням лікарських засобів, медичною реабілітацією чи іншими витратами, спричиненими дорожньо-транспортною пригодою. Матеріали справи не містять документів, які б давали можливість встановити загальний розмір шкоди, заподіяної здоров`ю позивача.
Відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодування моральної шкоди страховиком є похідним від відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю потерпілого, та здійснюється у межах і порядку, визначених законом. Зокрема, розмір такого відшкодування обчислюється з урахуванням розміру страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю потерпілого, а також установлених законом лімітів відповідальності страховика.
За відсутності належних доказів, які б підтверджували розмір шкоди, заподіяної здоров`ю позивача, суд позбавлений можливості визначити розмір страхової виплати за таку шкоду, а відтак і встановити розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню саме страховою компанією в межах її відповідальності. Визначення такого розміру за відсутності відповідних доказів ґрунтувалося б на припущеннях, що є неприпустимим під час вирішення спору.
Оскільки закон пов`язує розмір відшкодування моральної шкоди зі страховою виплатою за шкоду, заподіяну здоров`ю потерпілого (5 % від такої виплати), а розмір останньої у цій справі не може бути визначений через ненадання позивачем доказів понесених витрат на лікування та інших документів, що підтверджують обсяг заподіяної здоров`ю шкоди, відсутні правові підстави для визначення і стягнення зі страховика моральної шкоди.
З огляду на вказане, доводи позовної заяви в частині стягнення зі страхової компанії моральної шкоди не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні. 

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги АТ «СК «Країна» є частково обґрунтованими, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині визначення розміру відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, які підлягають стягненню, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні за вищевказаного обґрунтування.
В частині стягнення моральної шкоди рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову у вказаній частині, за вищевказаного обґрунтування. 

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» задовольнити частково. 
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 листопада 2025 року в частині вимог про стягнення страхового відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, змінити, в частині вимог про відшкодування моральної шкоди – скасувати, ухвалити нове.
Стягнути з акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (місцезнаходження: 04176, м. Київ, вул. Електриків, 29-а, код ЄДРПОУ 20842474) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_4 ) страхове відшкодування в розмірі 136496,81 грн.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про відшкодування моральної шкоди відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 13.07.2026.

Головуючий    Є.С. Сєвєрова 

Судді:    Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе