ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року
м. Київ

справа № 522/1324/25-Е
провадження № 61-6609св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя - доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач - Одеська міська рада;
третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 до якої приєдналась ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2025 року у складі судді Домусчі Л .В., та постанову Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , в якому просила встановити факт того, що вона понад 5 років проживала однією сім`єю разом із вітчимом - ОСОБА_3 , та визнати за нею в порядку спадкування право власності на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 .
Позов мотивований тим, що в серпні місяці 2024 року помер ОСОБА_3 , який є вітчимом позивачки. Померлий перебував у зареєстрованому шлюбі з матір`ю позивачки ОСОБА_4 із 28 вересня 1990 року. На день одруження матері та вітчима, позивачці було 20 років. Мати позивачки померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка, її матір та вітчим з моменту реєстрації шлюбу у 1990 році, усі разом почали проживати в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належала матері позивачки.

Позивачка, вітчим та матір були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обв`язки. Згідно паспорта громадянина України, мати позивачки була зареєстрована за вказаною адресою з 19 лютого 1965 року по день своєї смерті. Вітчим зареєструвався за вказаною адресою 01 березня 2023 року. Згідно паспорта громадянина України позивачка була зареєстрована у цій квартирі з 31 серпня 2011 року по 13 лютого 2017 року. Ще за своє життя мати позивачки 19 травня 2008 року здійснила продаж 1/3 частки вищезазначеної квартири на користь своєї онуки (доньки позивачки) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі договору купівлі-продажу. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 33-7151-ф/о від 14 січня 2025 року, єдиною особою що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на день подання позовної заяви є лише ОСОБА_2 . Після смерті матері позивачки ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно, а саме 2/3 частки квартири за вказаною адресою. 

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом позивачка отримала право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 липня 2022 року № 306068938 позивачка зареєструвала право власності на свою 1/2 частку у вказаній квартирі. Також на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом вітчим позивачки ОСОБА_3 отримав право на спадщину на 1/2 частку у вказаній квартирі. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 27 лютого 2023 року № 324175911 вітчим зареєстрував право власності на свою 1/3 частку у вказаній квартирі. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частку у цій квартирі. За життя вітчим позивачки заповіт не складав. Спадкоємців за законом після його смерті, які б перебували із померлим у кровному спорідненні, немає. Позивачка є спадкоємицею четвертої черги за законом відповідно до статті 1264 ЦК України, оскільки проживала однією сім`єю з вітчимом, з яким мали спільний побут, права та обов`язки понад п`ять років до відкриття спадщини. Вона завжди піклувалася про вітчима і ставилася до нього як до рідного батька, доглядала його, оскільки останній через тяжку атеросклеротичну ішемічну хворобу серця потребував постійної сторонньої допомоги. Вона здійснювала та оплачувала послуги щодо поховання вітчима. Позивачка, після смерті вітчима, в межах встановленого законом шестимісячного строку, звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса. На підставі вказаної заяви нотаріусом було заведено спадкову справу № 2/2025 та видано витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі від 13 січня 2025 року № 79685774. Однак, листом від 14 січня 2025 року № 7/02-14 нотаріус повідомила позивачку про те, що їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із не наданням документів, що підтверджують її родинні відносини із померлим. Тому вона змушена звернутися за захистом своїх спадкових прав до суду та просить суд встановити факт того, що вона проживала однією сім`єю разом з вітчимом понад п`ять років та визнати за нею в порядку спадкування право власності на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень 

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачкою не надано належних та достовірних доказів про те, що вона з померлим ОСОБА_3 вела спільне господарство, що вони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, разом здійснювали покупки, утримували житло, сплачували вартість отриманих комунальних послуг.

Судами зроблено висновок, що надані позивачкою договори-замовлення на організацію та проведення поховання від 24 серпня 2024 року № 139201 та фіскальний чек від 24 серпня 2024 року № 006 не є належними доказами в розумінні статті 77 ЦПК України, оскільки не можуть свідчити про факт постійного проживання позивачки та померлого на момент його смерті.

Надавши правову оцінку поданим позивачкою доказам на підтвердження її проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, урахувавши факт проживання зазначених осіб за різними адресами, відсутність спільного побуту, бюджету, проведення спільних витрат, наявність усталених стосунків, взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї, судами зроблено висновок про відсутність підстав для встановлення факту проживання позивачки з ОСОБА_3 однією сім`єю у розумінні положень статті 1264 ЦК України, оскільки не доведено наявність взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї. Отже, вимога про визнання права власності на спадкове майно, також не підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

18 травня 2026 року через підсистему Електронний суд ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року у справі № 522/1324/25-Е.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі № 521/16365/15, від 25 травня 2022 року у справі № 542/1648/19, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, що передбачає вимоги пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а також не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Вважає, що відсутній висновок Верховного Суду, щодо питання застосування положень статті 1264 Цивільного кодексу України, у подібних правовідносинах, що передбачає вимоги пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

18 травня 2026 року, разом із касаційною скаргою, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 подала заяву про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2026 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.

16 червня 2026 року справа № 522/1324/25-Е надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 червня 2026 року прийнято заяву  ОСОБА_2 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 .

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга ОСОБА_1 , до якої приєдналась ОСОБА_2 , мотивована тим, що факту спільного проживання в період з 31 серпня 2011 року по 13 лютого 2017 року достатньо для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги за законом, а також, що ЦК України не передбачає обов`язкової вимоги про те, що п`ятирічний строк спільного проживання обов`язково має передувати моменту відкриття спадщини. Зазначений факт підтвердила і третя особа, яка не заперечувала проти задоволення позову.

В цей період мати позивачки та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який до часу їх смерті не був розірваний. Вони вже були похилого віку та потребували допомоги позивачки. Позивачка вважала вітчима рідним батьком, щиро опікувалась ним та не думала наперед про подальше спадкування, тому не переймалась зберіганням чеків, квитанцій за придбання ліків, побутової техніки та інше. Ремонтні роботи в останні роки в квартирі не проводились, оскільки квартира була обладнана усім необхідним та знаходилась в належному технічному стані. Крім того, у позивача наявні інші докази проживання її у вказаній квартирі разом з померлим вітчимом, які нажаль з`явились після розгляду справи у суді першої інстанції та які на час розгляду справи в суді першої інстанції не були наявні та не могли бути отримані позивачем. Зокрема до міста Одеси повернулись сусіди позивачки, які проживають за адресою: АДРЕСА_2 , тобто за адресою знаходження спадкового майна. Дані свідки можуть надати свідчення про сумісний побут і життя вітчима та позивачки.

Також було подано акт фактичного проживання за період 2019-2024 років, завірений КП ЖКС «Фонтанський». Цей акт спрямований на усунення доказового розриву, на який послався суд першої інстанції: фактичне проживання і сімейний побут після припинення реєстрації скаржника у квартирі.

Апеляційний суд не прийняв та не дослідив ці докази, тому мав надати переконливу мотивовану відповідь, чому докази, що прямо стосуються критичного періоду 2019-2024 років, не можуть вплинути на застосування статті 1264 ЦК України. Формальне відхилення цих доказів позбавило апеляційний перегляд його головної функції - перевірити, чи була доказова картина першої інстанції повною.

Позивачка є власницею частки у вказаній квартирі та має право на отримання у спадщину частки, що належала ОСОБА_3 . Натомість, наразі склалась ситуація, за якої 1/3 може стати відумерлою спадщиною та позбавить можливості позивача в майбутньому взагалі розпорядитись навіть своєю часткою у праві власності на квартиру. За таких обставин, суди попередніх інстанцій фактично позбавили позивачку права на спадкове майно її вітчима.

Вважає, що порушення у цій справі є істотними, оскільки вони унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Суди не дослідили доказову систему повністю, не надали належної відповіді на істотні доводи та застосували до відносин «падчерка - вітчим» стандарт, який фактично виключає практичне застосування статті 1264 ЦК України до таких відносин.
Звертає увагу на те, що якщо залишити такі рішення без змін, це означатиме фактичне виключення падчерок і пасинків із реального застосування статті 1264 ЦК України в ситуаціях, коли сімейні відносини не мають ознак фактичного шлюбу і не оформлені через єдиний подружній бюджет. Такий підхід суперечить самому змісту пункту 21 Постанови Пленуму ВСУ № 7, який прямо визнає можливість спадкування у четверту чергу для вітчимів, мачух, пасинків і падчерок.

Вважає, що новий розгляд потрібен для того, щоб суд першої інстанції дослідив всю життєву і правову систему: родове походження квартири, сімейний статус, фактичне проживання, свідків, акт 2019-2024 років, платежі, спадкову справу, заповіт, позицію третьої особи, документи про тотожність третьої особи ОСОБА_5 / ОСОБА_2 та її зареєстроване проживання у спірній квартирі, а також добросовісні дії скаржника щодо отримання архівних документів.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_3 належала матері позивачки ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів 04 листопада 1996 року за 
№ 7-10214, зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі № 201пр, на сторінці № 106, за № 466, реєстраційний № 22683695. (а. с. 23)

19 травня 2008 року державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О. В. був нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, укладений між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5 (донька позивачки), 1/3 частини квартири під АДРЕСА_3 . Договір зареєстровано в реєстрі за № 7-2041 (а. с. 24)

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 28 вересня 1990 року був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , повторно виданого 03 листопада 2021 року Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 678 (а. с. 18).

Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 15 січня 1996 року Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській обл, мати позивачки ОСОБА_4 була зареєстрована з 19 лютого 1965 року за адресою: АДРЕСА_1 . (а. с. 18 зв.-19)

Мати позивачки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті: с. Тетерівка, Жашківський район, Черкаська обл., Україна, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 08 червня 2021 року, Жашківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 295 (а. с. 19зв.).

Згідно Довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи від 02 грудня 2021 року, ОСОБА_4 була знята з реєстрації 02 грудня 2021 року у зв`язку з її смертю (а. с. 20).

Після смерті матері позивачки ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно, а саме 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (номер у спадковому реєстрі 69521265), виданого приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В. П., позивачка отримала право на спадщину на 1/2 частку від спадкового майна (2/3) квартири під АДРЕСА_3 . (а. с. 26)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 306068938 від 28 липня 2022 року позивачка є власником 1/2 частки квартири під АДРЕСА_3 .
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (номер у спадковому реєстрі 69521246), виданого приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В. П., ОСОБА_3 отримав право на спадщину на 1/2 частку від спадкового майна (2/3) квартири під АДРЕСА_3 . (а. с. 28зв.)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 324175911 від 27 лютого 2023 року ОСОБА_3 є власником 1/3 частки квартири під АДРЕСА_3 . (а. с. 30).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Одеса помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 виданого 19 серпня 2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис 
№ 6485, який є вітчимом позивачки - ОСОБА_1 (а. с. 20зв.)

Позивачка організовувала, здійснювала та оплачувала послуги щодо поховання вітчима, що підтверджується договором-замовлення на організацію та проведення поховання № 139201 від 24 серпня 2024 року та фіскальним чеком № 006 від 24 серпня 2024 року. (а. с. 31зв.-32)

ОСОБА_3 був зареєстрований із 01 березня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання № Р1-32276-ф/л від 01 березня 2023 року. (а. с. 21)

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 .

За життя ОСОБА_3 заповіт не складав.

Позивачка, після смерті ОСОБА_3 , в межах встановленого законом шестимісячного строку, звернулась 13 січня 2025 року із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Доскаленко Р. О. (а. с. 67)

На підставі вказаної заяви приватним нотаріусом ОМНО Доскаленко Р. О. 13 січня 2023 року було заведено спадкову справу № 2/2025 (а. с. 66-94).

Листом № 7/02-14 від 14 січня 2025 року приватний нотаріус ОМНО Доскаленко Р. О. відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із не наданням документів, що підтверджують родинні відносини із померлим та роз`яснив право на звернення до суду (а. с. 21 зв.-22)

Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні / будинку осіб №33-7151-ф/о від 14 січня 2025 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа - ОСОБА_2 (а. с. 17зв.)

Згідно копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 , виданого 09 грудня 2003 року Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, ОСОБА_1 була зареєстрована з 31 серпня 2011 року по 13 лютого 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 .

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, щокасаційна скарга, до якої приєдналась ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просила встановити факт проживання однією сім`єю разом з вітчимом - ОСОБА_3 понад 5 років.

Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб ( постанови Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21 та від 11 вересня 2024 року
№ 335/4669/23).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків притаманних подружжю не може свідчити про те що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі 
№ 694/1540/20).

Реєстрація місця проживання жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 виснував, що питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона.

Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Верховний Суд звертав увагу, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу (постанова Верховного Суду від 28 травня 2025 року у справі № 523/22514/23), а Європейський суд з прав людини визнає допустимість у цивільних справах стандарту доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities) та вказує на відмінність стандартів доказування у цивільних і кримінальних справах (постанови Верховного Суду від 21 січня 2026 року у справі № 755/9838/23, від 25 березня 2026 року у справі № 157/230/25; рішення ЄСПЛ від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України», заява № 22750/02, від 23 серпня 2016 року у справі «J.K. and others v. Sweden», заява № 59166/12).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю разом з вітчимом - ОСОБА_6 понад 5 років, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Метою встановлення цього факту позивачка зазначила прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Судами встановлено, що у серпні місяці 2024 року (без зазначення конкретної дати) у м. Одеса помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 19 серпня 2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 6485, який є вітчимом позивачки. 

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належну йому 1/3 частку квартири АДРЕСА_3 .

За життя ОСОБА_3 заповіт не складав.

Позивачка, після смерті ОСОБА_3 , в межах встановленого законом шестимісячного строку, звернулась 13 січня 2025 року із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Доскаленко Р. О.

Листом № 7/02-14 від 14 січня 2025 року приватний нотаріус ОМНО Доскаленко Р. О. відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із не наданням документів, що підтверджують родинні відносини із померлим та роз`яснено право на звернення до суду за захистом своїх прав. 

Суди попередніх інстанцій, оцінюючи докази, надані заявницею на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, вважали, що ці докази не є належними та достатніми, з якими закон пов`язує правовий статус члена сім`ї та осіб, які проживають однією сім`єю, а також не є доказами, які підтверджують сукупність обставин, необхідних для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як то ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, тощо.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що в цій конкретній справі факт проживання позивачки із спадкодавцем однією сім`єю як вітчима та падчерки не підлягає встановленню, та не породжує юридичних наслідків для позивачки, враховуючи зазначену нею мету встановлення такого факту, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові.

З таким висновком судів колегія суддів Верховного Суду погоджується.

Вимогами частини першої статті 400 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з ухваленими у цій справі судовими рішеннями і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскарженого рішення, яке відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційної скарги про не дослідження судами наявних в матеріалах справи доказів, не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

У справі, яка переглядається, проаналізувавшизміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті судами попередніх інстанцій були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Судами правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 до якої приєдналась ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 вересня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк