Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків 
13 липня 2026 року справа № 520/5289/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Григоров Д.В., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОРГАНІЗАЦІЇ (УСТАНОВА, ЗАКЛАД) ОБ`ЄДНАННЯ «ІЗЮМСЬКА ТЕХНІЧНА ШКОЛА ТОВАРИСТВА СПРИЯННЯ ОБОРОНІ УКРАЇНИ» (вул. Соборна, буд. 56А,м. Ізюм,Харківська область,64300, код ЄДРПОУ02723990) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61057, код ЄДРПОУ43983495) про визнання протиправним та скасування рішення,-
В С Т А Н О В И В:
Організація (установа, заклад) об`єднання "Ізюмська технічна школа Товариства сприяння обороні України" звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:
- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 05 грудня 2025 року №63451/6/20-40-04-03-08, зобов`язавши Головне управління ДПС у Харківській області здійснити реєстрацію Організації (установа, заклад) об`єднання "Ізюмська технічна школа Товариства сприяння обороні України" як платника єдиного податку з 01 січня 2026 року.
В обгрунтування заявленого позову зазначалося, що відповідач необґрунтовано та протиправно відмовив у задоволенні заяви позивача про реєстрацію його як платника єдиного податку з 01 січня 2026 року, посилаючись на те, що згідно підпункту 291.5.5 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України, не можуть бути платниками єдиного податку першої-третьої груп суб`єкти господарювання, у статутному капіталі яких сукупність часток, що належить юридичним особам, які не є платниками єдиного податку, дорівнює або перевищує 25 відсотків.
Позивач вважає зазначені висновки контролюючого органу протиправними, а ухвалене з їх врахуванням рішення незаконним і таким, що порушує права позивача. 
Ухвалою суду від 30.03.2026р. відкрито спрощене провадження у справі.
Відповідач позов не визнав та надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просив в задоволенні позовних вимог відмовити через їх безпідставність. При цьому зазначалося, що контролюючими органом правомірно відмовлено позивачу у переході на спрощену систему оподаткування з 01.01.2026 за ставкою 5 відсотки, відповідно до підпункту 291.5.5 пункту 291.5 статі 295 ПК України. 
Інші заяви по суті справи у строки, встановлені судом, не надходили. 
Дослідивши матеріали справи та доводи сторін, суд встановив наступне. 
Позивач - Організація (установа, заклад) об`єднання «ІЗЮМСЬКА ТЕХНІЧНА ШКОЛА ТОВАРИСТВА СПРИЯННЯ ОБОРОНИ УКРАЇНИ» є юридичною особою, яка здійснює господарську діяльність та перебуває на обліку у Головному управління ДПС у Харківській області як платник єдиного внеску.
05.12.2025 р. позивач звернувся до ГУ ДПС у Харківській області з заявою про застосування спрощеної системи оподаткування та реєстрацію як платника єдиного податку з 01 січня 2026 року.
На обгрунтування заяви зазначалося, що Організація (установа, заклад) об`єднання «ІЗЮМСЬКА ТЕХНІЧНА ШКОЛА ТОВАРИСТВА СПРИЯННЯ ОБОРОНИ УКРАЇНИ» (організаційна форма – об`єднання громадян) зареєстрована 13.02.1995 р., тобто, до набрання чинності Законом України « Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», статутний капітал складає 00,00 грн., дата взяття на облік як платника єдиного внеску – 01.01.2000 р.
Відтак, позивач висновував, що до моменту набрання чинності Господарським кодексом України (до 01 січня 2004 року) юридичні особи могли створюватися відповідно до чинного законодавства із формуванням статутного фонду або без його формування. Тобто, у суб`єктів господарювання, в яких статутний фонд не сформовано (непередбачено), частку засновників (учасників) у статутному фонді визначити неможливо. У разі, якщо засновниками суб`єкта господарювання прийнято рішення (до 01 січня 2004 року) не формувати (не створювати) статутний фонд, на нього не поширюється обмеження щодо частки засновників у статутному фонді такого суб`єкта господарювання.
Тобто, на переконання позивача, у разі наявності у статутному капіталі особи менше 25%, що належать юридичним особам, які не є платниками єдиного податку, або в разі повної відсутності статутного капіталу, обмеження передбачені п.п. 291.5.5 п. 291.5 ст. 291 ПКУ застосовуватись не можуть.
Відповідач у задоволенні поданої заяви відмовив згідно листа №63451/6/20-40-04-03-08 від 05.12.2025р., зазначивши, що відповідно до п. 291.3 ст. 291 Податкового Кодексу України, юридична особа може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим главою 1 «Спрощена система оподаткування обліку та звітності» розд. ХIV ПК України. Підпунктом 3 п. 291.4 ст. 291 ПК України встановлено, що до третьої групи платників єдиного податку належать юридичні особи – суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 1167 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Згідно з п.п. 291.5.5 п. 291.5 ст. 291 ПКУ не можуть бути платниками єдиного податку суб`єкти господарювання, у статутному капіталі яких сукупність часток, що належать юридичним особам, які не є платниками єдиного податку, дорівнює або перевищує 25 відсотків.
Тобто, за висновками контролюючого органу, частка засновників у розмірі не менше 75 відсотків статутного капіталу юридичної особи, яка планує обрати спрощену систему оподаткування, повинна належати юридичним особам – платникам єдиного податку. Якщо сукупність часток засновників юридичної особи у статутному капіталі дорівнює нулю, то вважається, що така сукупність часток складає 100 відсотків.
Відповідач указував, що оскільки статутний капітал позивача становить 0 грн., а засновниками визначено Харківську обласну організацію Товариства сприяння оборони України (ЄДРПОУ 02729946), яка не є платником єдиного податку та її сума внеску до статутного капіталу складає 0,00 грн., а отже юридична особа – позивач має статутний фонд, який дорівнює нулю і має одного засновника – юридичну особу, що не є платником єдиного податку, позивач не може застосовувати спрощену систему оподаткування, обліку та звітності.
Вирішуючи спір, суд зазначає, що згідно із ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених п. 297.1 ст. 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Пунктом 291.3 ст. 291 ПК України визначено, що юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.
Згідно з п. 291.4 ст. 291 ПК України суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності поділяються на чотири групи платників єдиного податку.
Пунктом 299.3. ст. 299 ПК України визначено, що у разі відсутності визначених цим Кодексом підстав для відмови у реєстрації суб`єкта господарювання як платника єдиного податку контролюючий орган зобов`язаний протягом двох робочих днів від дати надходження заяви щодо переходу на спрощену систему оподаткування зареєструвати таку особу платником єдиного податку.
Згідно з п.п. 291.5.5 п. 291.5 ст. 291 ПК України не можуть бути платниками єдиного податку першої - третьої груп суб`єкти господарювання, у статутному капіталі яких сукупність часток, що належать юридичним особам, які не є платниками єдиного податку, дорівнює або перевищує 25 відсотків.
З приписів вказаних норм вбачається, що обмеженням права на перебування особи на спрощеній системі оподаткування є наявність у особи статутного капіталу, а також те, що в складі цього капіталу наявні 25, або більше відсотків, що належать юридичним особам, які не є платниками єдиного податку.
Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, позивач зареєстрований як юридична особа 13.02.1995р., номер запису в Єдиному державну реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців і громадських формувань: 14741200000000231. Розмір статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) (грн) складає 0,00 грн., засновником є Харківська обласна організація Товариства сприяння обороні України. Перелік засновників (учасників) юридичної особи: Донецька обласна організація товариства сприяння оборони України; ідентифікаційний код: 02729946; статутний капітал складає 0 грн.
Суд враховує, що до набрання чинності Господарським кодексом України від 16 січня 2003 року № 436-ІV юридичні особи могли створюватись із формуванням статутного фонду або без його формування згідно із законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15 травня 2003 року № 755-IV якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
У зв`язку з наведеним суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що у тому разі, коли сукупність часток засновників юридичної особи у статутному капіталі дорівнює нулю, то вважається, що така сукупність часток складає 100 відсотків.
Підсумовуючи наведене, суд доходить висновку, що податковим органом не можуть бути застосовані до позивача положення пп. 291.5.5 п. 291.5 ст.291 ПК України, а отже управлінське рішення відмову в реєстрації платника єдиного податку, яке було оформлено листом 05 грудня 2025 року №63451/6/20-40-04-03-08 не можна визнати цілком законним та обгрунтованим.
Відповідно до положень ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно частин 1, 2 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
В цій справі відповідачем не доведено належними та достатніми доказами законність та обгрунтованість свого рішення. 
Внаслідок цих висновків позовні вимоги про скасування зазначеного рішення є обгрунтованими. 
Стосовно позовних вимог в зобов`язальній частині, слід зауважити, що згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 р. у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20.10.2011 р. (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.
Таким чином, позовні вимоги про зобов`язання ГУ ДПС у Харківській області здійснити реєстрацію Організації (установа, заклад) об`єднання "Ізюмська технічна школа Товариства сприяння обороні України" як платника єдиного податку з 01.01.2026 р. відповідають принципу ефективного захисту. 
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку. Інші доводи висновків суду не спростовують. 
Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку про задоволення позовних вимог. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов задовольнити. 
Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління ДПС у Харківській області, що викладено у листі від 05 грудня 2025 року №63451/6/20-40-04-03-08 про відмову в переході на спрощену систему оподаткування;
Зобов`язати Головне управління ДПС у Харківській області здійснити реєстрацію Організації (установа, заклад) об`єднання "Ізюмська технічна школа Товариства сприяння обороні України" (ЄДРПОУ 02723990) як платника єдиного податку з 01 січня 2026 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області (ЄДРПОУ 43983495) на користь Організації (установа, заклад) об`єднання "Ізюмська технічна школа Товариства сприяння обороні України" (ЄДРПОУ 02723990) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2662,40 грн. (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні, 40 коп.) 
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров