ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2026 року 
м. Харків 
справа № 635/1769/26
провадження № 22-ц/818/3300/26
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Яцини В.Б.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Горизонт» 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Трегуба Олександра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2026 року у складі судді Базова О.В., -
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2026 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: належність ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на праві приватної власності житлового будинку АДРЕСА_1 .
Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2026 року цивільну справу за заявою ОСОБА_2 передано за підсудністю до Основ`янського районного суду м. Харкова.
Судове рішення обґрунтовано тим, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно. З урахуванням наведеного, заява про визнання про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: визнання права власності на майно має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просив ухвалу скасувати та передати справу для продовження розгляду до Харківського районного суду Харківської області.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції невірно оцінив наявні в матеріалах справи докази та дійшов помилкового висновку щодо застосування правил виключної підсудності. Зазначає що у заяві про встановлення факту мова йде не про встановлення факту належності будинку на праві приватної власності саме про встановлення факту, що таке право власності вже було зареєстровано у Куп`янському БТІ. Оскільки предметом спору є не визначення права власності на майно, а встановлення факту, що має юридичне значення то справа має розглядатись за місцем проживання заявника у відповідності до ч.1 ст.316 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до частин 1 - 3 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.
Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення регулюється Главою 6 Розділу IV ЦПК України.
Окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, у тому числі, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України).
Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності те меж судового розгляд (ч. 3 ст. 294 ЦПК України).
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.
При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суд, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, тому суд, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
Згідно зі ст. 125 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.
Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України. Він реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ. Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.
Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (ст. 378, п. 6 ч. 1 ст. 411 ЦПК України).
Як вже було зазначено, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦПК України підсудність справ окремого провадження про встановлення фактів, що має юридичне значення, визначається за місцем проживання фізичної особи - заявника.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Аналіз змісту п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України дає підстави для висновку, що для передачі справи за територіальною юрисдикцією суд повинен встановити обставини, які вказують на відсутність у суду, до якого звернувся заявник, компетенції на розгляд заяви, а також наявність такої компетенції у іншого суду, до якого така заява передається судом.
Передаючи справу за підсудністю до Основ`янського районного суду м. Харкова суд першої інстанції вказав, що подана до суду ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення стосується нерухомого майна а отже до неї застосовуються вимоги ч.1 ст.30 ЦПК України як до позовів що виникають з приводу нерухомого майна, та такі позови пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
Проте з такими висновками судова колегія апеляційного суду не може погодитися.
Судом встановлено що заявник ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про встановлення факту що має юридичне значення, а саме належність ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на праві приватної власності житлового будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.
Отже колегія суддів зазначає що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не є позовом у розумінні ст. 30 ЦПК України, тому в цьому випадку діють правила щодо визначення підсудності, передбачені вимогами ст. 316 ЦПК України, які вказують, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем проживання заявника.
Відповідно до довідки від 04.09.2024 року №6324-7002109157 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, вбачається що ОСОБА_2 фактично проживає у АДРЕСА_2 .
Даних про те, що місце проживання заявника було зареєстроване за будь-якою іншою адресою у встановленому законом порядку, судом не було встановлено і таких матеріали справи не містять.
За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що справа підсудна Основ`янському районному суду м. Харкова.
Ураховуючи викладене, судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і відповідно до частини 1 статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 – задовольнити.
Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 25 лютого 2026 року – скасувати.
Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий         О. Ю. Тичкова

Судді          О.В. Маміна

В.Б. Яцина