КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 вересня 2026 року справа № 320/26313/26
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (адреса 03168, Україна, м. Київ, просп. Повітряних сил, буд. 6 ЄДРПОУ 00034022) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Представник ОСОБА_1 звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:
-Визнати протиправною та скасувати пункт 6 рішення Міністерства оборони України, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов?язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 04.05.2026 №31/в про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги членам сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 .
-Зобов`язати Міністерство оборони України повторно, розглянути заяву ОСОБА_1 з приводу призначення одноразової грошової допомоги у порядку п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 у зв`язку із загибеллю батька - військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 під час захисту Батьківщини із урахуванням висновків суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю – Вісьтак М. Я.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.07.2026 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити одноособово суддею Вісьтак М. Я., у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні). Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.
Правова позиція сторін.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 24.01.1991 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 загинув під час виконання бойового завдання, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, що підтверджується свідоцтвом про смерть та іншими документами, долученими до матеріалів справи. У зв`язку із загибеллю батька позивач вважає, що набула право на отримання передбачених законодавством виплат, соціальних гарантій та пільг, установлених для членів сімей загиблих військовослужбовців. 21.10.2025 позивач звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю батька. До зазначеної дати ОСОБА_1 із заявами про призначення одноразової грошової допомоги не зверталася. Подані позивачем документи були передані на розгляд Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум. Протоколом засідання зазначеної Комісії № 31/в від 04.05.2026 позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги. Як зазначено у рішенні Комісії, підставою для відмови стало те, що позивачем не надано документів, виданих органами Пенсійного фонду України, які б підтверджували наявність у неї права на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Крім того, Комісія дійшла висновку, що на її розгляд не надходили документи, які підтверджували б право позивача на призначення та отримання одноразової грошової допомоги як утриманця загиблого військовослужбовця. Ураховуючи наведене, Комісія Міністерства оборони України прийняла рішення про відмову позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022. ОСОБА_1 не погоджується з такою відмовою відповідача, тому звернулась до суду із даним позовом, який просить задовольнити.
16.07.2026 року від уповноваженого представника Міністерства оборони України надійшов письмовий відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що останній просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. 
Відповідач зазначає, що із системного аналізу наведених норм законодавства вбачається, що датою, з якої у особи виникає право на отримання одноразової грошової допомоги у разі смерті військовослужбовця у розмірах, установлених статтями 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975, є дата смерті, зазначена у свідоцтві про смерть, у період дії відповідних нормативно-правових актів. На думку відповідача, особам, яким одноразова грошова допомога не була призначена, така допомога призначається і виплачується у встановленому законодавством порядку, що діяв на день виникнення права на її отримання, тобто на день смерті, зазначений у свідоцтві про смерть. Відповідач зазначає, що відповідно до норм законодавства, чинних на момент прийняття оскаржуваного рішення, право на отримання одноразової грошової допомоги встановлюється на дату його виникнення. При цьому днем виникнення права членів сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, є дата, зазначена у свідоцтві про смерть, а саме 19.12.2022. Відповідач посилається на статтю 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Також відповідач зазначає, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 дію нормативно-правового акта в часі необхідно розуміти таким чином, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності. Відповідно, до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого така подія або факт настали чи мали місце. Крім того, відповідач посилається на те, що принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів закріплений у міжнародно-правових актах, зокрема у статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На підтвердження зазначеної правової позиції відповідач посилається на постанову Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі № 6-2705цс16, відповідно до якої за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Відповідач вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній станом на 19.12.2022, тобто на день смерті ОСОБА_2 . Відповідач зазначає, що право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця виникає у кола осіб, визначених статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 16 Закону України № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби. Відповідач звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 16-1 Закону України № 2011-XII у редакції, чинній на день смерті ОСОБА_2 , у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мали батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, та утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважалися члени сім`ї, які мали право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста, а також за особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення. Відповідач також посилається на статтю 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, відповідно до якої дитина - це особа віком до 18 років, якщо згідно із законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. На думку відповідача, виходячи з положень наведеного законодавства, дитиною вважається особа, яка не досягла 18-річного віку. Після досягнення 18 років особа втрачає правовий статус дитини в розумінні відповідних норм законодавства. Відповідач зазначає, що паспортом громадянина України НОМЕР_3 підтверджено, що позивачка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому на момент загибелі свого батька - ОСОБА_2 , який був військовослужбовцем, позивачка вже мала статус повнолітньої особи Отже, відповідач вважає, що вимоги позивача суперечать спеціальному законодавству України щодо соціального захисту членів сімей військовослужбовців в умовах дії на території України правового режиму воєнного стану, не відповідають нормам матеріального права та є необґрунтованими, а тому не можуть бути задоволені. За таких обставин відповідач зазначає, що у позивача не було порушеного з боку Міністерства оборони України права, свободи чи інтересу, які підлягали б судовому захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
16.07.2026 року ОСОБА_1 подала письмову відповідь на відзив.
Позивач зазначає, що ключовим у справі є питання, яка редакція статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» підлягає застосуванню: чинна на момент смерті військовослужбовця, звернення із заявою чи прийняття рішення за результатами її розгляду. Позивач не погоджується з посиланням відповідача на постанову Верховного Суду від 12.05.2026 у справі № 280/1098/25, оскільки зазначена справа стосувалася інших фактичних обставин, зокрема осіб, які не перебували із загиблим військовослужбовцем у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_1 посилається на статтю 58 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 та постанову Верховного Суду від 23.07.2024 у справі № 280/3308/23, зазначаючи, що правовідносини щодо призначення одноразової грошової допомоги починаються з дати звернення особи із відповідною заявою та тривають до прийняття уповноваженим органом рішення. Якщо під час розгляду заяви змінено нормативно-правове регулювання, уповноважений орган має застосовувати правове регулювання, чинне на момент прийняття рішення. На думку позивача, аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10.10.2024 у справі № 420/11608/23. Позивач зазначає, що Законом України від 09.12.2023 № 3515-ІХ, який набрав чинності 29.03.2024, було розширено коло осіб, які мають право на одноразову грошову допомогу, зокрема шляхом віднесення до нього повнолітніх дітей загиблого військовослужбовця. Позивач вважає, що визначальним для вирішення спору є не дата загибелі військовослужбовця, а правова природа одноразової грошової допомоги як грошового еквівалента соціальної гарантії, пов`язаної з втратою члена родини військовослужбовця під час виконання ним конституційного військового обов`язку. ОСОБА_1 також зазначає, що трирічний строк, передбачений для реалізації права на одноразову грошову допомогу, обчислюється з дати загибелі військовослужбовця, а тому дата смерті визначає початок строку для звернення, а не редакцію законодавства, яка має застосовуватися при розгляді заяви. На думку позивача, пункт 2 розділу ІІ Закону України № 3515-ІХ підтверджує можливість застосування нового правового регулювання до окремих правовідносин, що виникли до набрання ним чинності. ОСОБА_1 посилається також на постанову Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 803/1541/16, відповідно до якої у разі зміни нормативно-правового регулювання під час розгляду заяви до прийняття остаточного рішення уповноважений орган не має законних підстав застосовувати попереднє регулювання, яке втратило чинність. Крім того, позивач посилається на постанову Верховного Суду від 05.02.2025 у справі № 120/17960/23 та зазначає, що держава має забезпечувати рівні та справедливі соціально-правові гарантії для членів сімей військовослужбовців, які загинули під час виконання обов`язків військової служби. Позивач також зазначає, що відповідно до пояснювальної записки до Закону України № 3515-ІХ метою законодавчих змін було встановлення рівних та справедливих соціально-правових гарантій для всіх членів сімей загиблих військовослужбовців, у тому числі осіб, які досягли повноліття. З огляду на викладене позивач вважає необґрунтованим твердження відповідача про необхідність застосування редакції Закону України № 2011-XII, чинної на день загибелі батька позивача. ОСОБА_1 зазначає, що її заява була розглянута у межах установленого строку, однак адміністративна процедура щодо реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги завершилася після набрання чинності новою редакцією статті 16-1 Закону України № 2011-XII. Відтак, на думку позивача, при прийнятті рішення відповідач мав застосувати чинне на той момент правове регулювання, а підстав для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги не було.
Процесуальні засади розгляду справи у письмовому провадженні.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).
Встановлені судом обставини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 загинув під час виконання бойового завдання, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, що підтверджується свідоцтвом про смерть та іншими документами, долученими до матеріалів справи.
Позивач є дочкою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 від 24.01.1991 року.
21.10.2025 ОСОБА_1 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю батька.
За результатами розгляду поданих позивачем документів Комісією Міністерства оборони України складено протокол від 04.05.2026 № 31/в, яким позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з ненаданням документів Пенсійного фонду України, що підтверджують право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, а також документів, які підтверджують перебування позивача на утриманні загиблого.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом.
Релевантні джерела права й акти їхнього застосування, висновки суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частин другої, третьої, п`ятої статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відповідно до ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Абзацом першим пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Постанова № 168) встановлено, що особам, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, а також їх смерті внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва), отриманого у період воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави агресора, у період здійснення зазначених заходів, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 млн. гривень.
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть його реалізувати протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Днем виникнення такого права є дата, зазначена у свідоцтві про смерть особи, зазначеної у пунктах 1-1-2 цієї постанови, загибель якої сталася в період воєнного стану або смерть якої настала внаслідок причин, зазначених в абзаці першому цього пункту, не пізніше ніж через один рік після поранення (контузії, травми, каліцтва) (абзац восьмий пункту 2 Постанови № 168).
Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Постанова № 975) передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного, резервіста або особи, звільненої з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення її з військової служби, є дата смерті, зазначена у свідоцтві про смерть.
Пунктом 1.4. розділу I наказу Міністерства оборони України № 45 від 25.01.2023 «Про затвердження Порядку і умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану» у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Наказ № 45) встановлено, що особи, які мають право на отримання ОГД, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі (смерті) особи, зазначеної у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», що вказана у свідоцтві про смерть. Право осіб на отримання ОГД визначається станом на дату загибелі (смерті) військовослужбовця.
Із системного аналізу наведених норм законодавства виходить, що датою, з якої у особи виникає право на отримання одноразової грошової допомоги у разі смерті військовослужбовця у розмірах, що встановлені статтями 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та відповідно до Порядку № 975, виникає з дати смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть в період дії таких актів. Особи, допомога яким не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги, тобто на день смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.
Отже, відповідно до норм законодавства, чинних станом на момент прийняття оскаржуваного рішення право на отримання одноразової грошової допомоги встановлюється на дату його виникнення. 
Днем виникнення права членів сім`ї військовослужбовця ОСОБА_2 на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 2 Постанови № 168, є дата, зазначена у свідоцтві про його смерть, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , з огляду на наступне.
Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).
Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-2705цс16 підтверджує, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Верховний Суд у постанові від 07.12.2021 у справі №465/1980/18, зокрема, зазначив:
«Тобто, дата смерті військовослужбовця є визначальною обставиною для визначення дати виникнення у відповідних осіб права на отримання одноразової грошової допомоги.
Колегія суддів звертає увагу, що до зазначених правовідносин слід застосовувати ті нормативні акти, які діяли при їх виникненні. Майбутні зміни до законодавства будуть стосуватись тих правовідносин, які виникатимуть після їх прийняття (якщо інше не буде прямо передбачено відповідним правовим актом або якщо це стосується пом`якшення відповідальності).
Варто зазначити, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядок №975 не визначають виключний порядок, яким чином має бути встановлено факт загибелі (смерті) військовослужбовця. Проте, підстави видачі свідоцтва про смерть не впливають на факт отримання грошової допомоги у зв`язку із загибеллю (смертю) військовослужбовця. В цьому випадку важливим є лише відомості у свідоцтві, а саме: дата смерті.»
Верховний Суд Касаційний адміністративний суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі №640/6477/19 прийшов до наступних висновків:
«Стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно правовими актами чинності.
Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України).
Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).
Системний аналіз положень Закону №2011-XII, Порядку №975, статті 58 Конституції України, з урахуванням Рішень Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 13 травня 1997 року № 1-зп, та встановлених судами обставин справи, дають підстави колегії суддів для висновку, що призначення і виплата позивачам спірної грошової допомоги, в тому числі й вирішення питань стосовно обчислення її розміру, необхідно здійснювати в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги, тобто станом на дату, що зазначена у свідоцтві про смерть (у даному випадку 02.01.2017), а не на день прийняття відповідачем спірного рішення.»
Так, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правові позиції щодо офіційного тлумачення наведеної вище норми Основного Закону.
Конституційний Суд України в рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 вказав на те, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
У рішенні Конституційного Суду України від 13.05.1997 року № 1-зп зазначено, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.
Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.
Принцип незворотності дії в часі поширюється також на Конституцію, яка є Основним Законом держави (Преамбула Конституції України).
Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).
Таким чином, виходячи з концепції безпосередньої (прямої) дії нормативно-правового акта в часі, новий нормативно-правовий акт поширюється на правовідносини, які виникли після набрання ним чинності, за винятком випадків, коли закон чи інший нормативно-правовий акт пом`якшує або скасовує відповідальність особи, а також коли в ньому прямо передбачено поширення його дії на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Як було зазначено вище абзацом 2 пункту 2 постанови №168 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата загибелі військовослужбовця, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть. 
Аналогічні за змістом положення містяться також в пункті 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 та пункті 1.4. розділу I наказу Міністерства оборони України № 45 від 25.01.2023 «Про затвердження Порядку і умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовців Збройних Сил України в період дії воєнного стану» (в редакціях чинних на момент смерті батька позивачки).
Враховуючи таке правове регулювання, право на отримання одноразової грошової допомоги є похідним від юридичного факту загибелі (смерті) військовослужбовця та виникає саме з моменту настання цієї події.
При цьому визначення моменту виникнення такого права має вирішальне значення, оскільки саме з ним законодавець пов`язує встановлення кола осіб, які мають таке право. Такий підхід обумовлений природою спірної соціальної виплати як одноразової, цільової та такої, що підлягає розподілу між визначеним колом осіб у рівних частках, а відтак потребує чіткого та визначеного у часі встановлення суб`єктного складу її отримувачів.
Враховуючи наведене, зміни до законодавства, які набрали чинності після настання події, з якою закон пов`язує виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги, зокрема щодо розширення кола осіб, які можуть бути віднесені до членів сім`ї військовослужбовця, не мають зворотної дії в часі та не підлягають застосуванню до правовідносин, у межах яких право на таку допомогу виникло до набрання чинності відповідними змінами.
З огляду на викладене, враховуючи наведені положення Конституції України, правові позиції Конституційного Суду України щодо дії нормативно-правових актів у часі та висновки Верховного Суду, суд у контексті спірних правовідносин зазначає, що під час вирішення питання щодо наявності у особи права на отримання одноразової грошової допомоги підлягає застосуванню законодавство, чинне на момент виникнення такого права, тобто на дату загибелі (смерті) військовослужбовця.
Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах, зокрема, але не виключно, від 12.05.2026 у справі №280/1098/25, від 19.05.2026 у справі №600/1860/25-а, від 02.06.2026 у справі № 560/9476/25, від 12.08.2026 у справі №420/18282/25, від 18.08.2026 у справі № 280/10685/24.
Відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, чинній станом на 19.12.2022 - день смерті ОСОБА_2 .
Право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця виникає у осіб, визначених статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.
Відповідно до частини першої статті 16-1 Закону № 2011-XII у редакції, чинній на день смерті ОСОБА_2 , у випадках, зазначених у підпунктах 1– 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, та утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III визначено, що дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно із законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше.
Таким чином, виходячи з положень наведеного законодавства, дитиною вважається особа, яка не досягла 18-річного віку. Після досягнення вісімнадцятирічного віку особа втрачає правовий статус дитини в розумінні відповідних положень законодавства.
Суд встановив відповідно до копії паспорта громадянина України НОМЕР_3 , ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто на момент загибелі батька - ОСОБА_2 , вже була повнолітньою особою.
За таких обставин суд дійшов висновку, що Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, приймаючи оскаржуваний протокол, діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, обґрунтовано та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Отже, оскаржуване рішення відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а підстави для його скасування відсутні.
Щодо доводів позивача.
Суд не погоджується з позицією позивача про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню редакція статті 16-1 Закону України № 2011-XII, чинна на момент її звернення із заявою та прийняття відповідачем рішення.
Так, Законом України від 09.12.2023 № 3515-IX, який набрав чинності 29.03.2024, було розширено коло осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, зокрема шляхом віднесення до нього дітей загиблого (померлого) військовослужбовця незалежно від їх віку. Водночас зазначені зміни не можуть застосовуватися до правовідносин, у яких право на отримання одноразової грошової допомоги виникло до набрання ними чинності.
Відповідно до абзацу другого пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата загибелі особи, зазначена у свідоцтві про смерть. Аналогічне правило міститься у пункті 3 Порядку № 975.
Отже, право на отримання одноразової грошової допомоги виникає внаслідок юридичного факту загибелі (смерті) військовослужбовця, а звернення особи із заявою є способом реалізації вже набутого права, а не юридичним фактом, з яким пов`язується його виникнення.
Такий висновок безпосередньо сформульований Верховним Судом у постановах від 12.05.2026 у справі № 280/1098/25, від 19.05.2026 у справі № 600/1860/25-а та, безпосередньо щодо повнолітньої доньки загиблого військовослужбовця, у постанові від 02.06.2026 у справі № 560/9476/25. Верховний Суд зазначив, що саме станом на дату смерті військовослужбовця визначається коло осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, а подальші зміни законодавства, якими таке коло розширено, не мають зворотної дії та не можуть впливати на суб`єктний склад осіб, які набули відповідне право до набрання такими змінами чинності.
Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 23.07.2024 у справі № 280/3308/23 є безпідставним, оскільки висновок у цій постанові щодо початку правовідносин з дати звернення особи стосувався правовідносин щодо призначення ОГД та не змінює встановленого спеціальним законодавством моменту виникнення самого права на таку допомогу. Крім того, наведений висновок не може бути застосований всупереч пізнішим висновкам Верховного Суду, сформульованим безпосередньо щодо визначення редакції статті 16-1 Закону № 2011-XII у часі.
Встановлений законом трирічний строк для реалізації права на ОГД не змінює цього висновку, оскільки він визначає лише строк звернення за вже виниклим правом і не впливає на коло осіб, які мають право на відповідну виплату.
Таким чином, оскільки батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до набрання чинності Законом № 3515-IX, право на отримання одноразової грошової допомоги та коло осіб, які могли його реалізувати, мають визначатися відповідно до законодавства, чинного на цю дату. Сам факт звернення позивача із заявою та прийняття відповідачем рішення після 29.03.2024 не є підставою для застосування до спірних правовідносин нової редакції статті 16-1 Закону № 2011-XII.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.
Відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат у суду відсутні, оскільки у задоволенні позову відмовлено.
На підставі наведеного та керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

вирішив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (адреса 03168, Україна, м. Київ, просп. Повітряних сил, буд. 6 ЄДРПОУ 00034022) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Копію рішення направити сторонам у справі (їх представникам) відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.