П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/8736/25 
Головуючий у 1-й інстанції: Блонський В.К. 
Суддя-доповідач: Кузьмишин В.М. 
23 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Кузьмишина В.М. 
суддів: Сапальової Т.В.  Сушка О.О. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. Описова частина.
1. Короткий зміст позовних вимог.
1.1 Позивач звернувся до суду із позовом до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність Аварійно – рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 437 592,73 грн.
- стягнути з Аварійно – рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 437 592,73 грн.. 
1.2 Позов мотивований тим, що при звільненні позивачу протиправно не було виплачено належне йому грошове забезпечення, а саме індексацію грошового забезпечення у зв`язку з чим позивач двічі був змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. Так, фактичний розрахунок з позивачем відповідач здійснив лише 24.04.2025 року.
2. Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції.
2.1 Позивач проходив військову службу в Аварійно-рятувальному загоні спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області. Відповідно до витягу з наказу начальника Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницький області від 20.07.2018 року №384 позивача було звільнено, виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення 23.07.2018 року.
2.2 На виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2024 року у справі № 560/9113/24 та від 02 вересня 2024 року у справі № 560/9112/24 відповідачем було виплачено належне позивачу грошове забезпечення в загальному розмірі 83 863,43 грн (3 542,23 грн + 80 321,20 грн).
2.3 Вважаючи невиплату відповідачем середнього заробітку протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
3. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
3.1 Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року позов задоволено частково: 
- визнано протиправною бездіяльність Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.07.2018 по 24.04.2024.
- стягнуто з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток 143330,45 грн за час затримки розрахунку при звільненні з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
3.2 Суд першої інстанції виходив з приписів ст.ст. 116 та 117 КЗпП України в редакції до 19.07.2022 та в редакції Закону №2352-ІХ, врахував принцип співмірності до суми середнього заробітку обчисленої до 19.07.2022 та обмеження нарахування середнього заробітку шістьма місяцями без принципу співмірності та визначив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з 24.07.2018 по 24.04.2024 в сумі 143330,45 грн. 
4. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
4.1 Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач подали апеляційні скарги.
4.2 Позивач просить змінити рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.11.2025 в частині належних до стягнення сум і задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
4.3 Підставами апеляційного оскарження є те, що суд першої інстанції вирішив справу без повного та всебічного з`ясування обставин та при визначенні суми відшкодування середнього заробітку, в порушення правових позицій Верховного Суду та норм ст. 117 КЗпП України в редакції які діяли до 19.07.2022 і після внесення змін до цієї норми, не врахував пропорційність виплаченої суми на виконання рішення суду, повній сумі, яка підлягала виплаті при звільненні. 
4.4 Відповідач не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення і прийняти нове про відмову у задоволенні позову. 
4.5 Підставою для апеляційного оскарження зазначає порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає про відсутність вини через нечіткість законодавства.
ІІ. Мотивувальна частина. 
1. Позиція апеляційного суду
1.1 Апеляційний суд переглядаючи рішення суду першої інстанції по суті спору, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права у межах доводів апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
1.2 Спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) (далі - КЗпП України) як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
1.3 Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, зокрема, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати (індексації) і проведення цієї виплати.
1.4 Статтею 117 КЗпП України встановлено відповідальність роботодавця за невиплату належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. У редакції, чинній до 19.07.2022, така відповідальність не була обмежена строком, тоді як з набранням чинності Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає стягненню не більш як за шість місяців.
1.5 Постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц сформовано правовий висновок про те, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, за своєю природою є компенсаційним, а не каральним заходом, а тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд може зменшити його розмір. При цьому підлягають врахуванню: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; період затримки виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість цього періоду; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку майнових втрат працівника; інші обставини справи, зокрема співмірність імовірного розміру майнових втрат працівника та заявлених до стягнення сум середнього заробітку.
1.6 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 сформувала правовий висновок про те, що шестимісячне обмеження, запроваджене Законом №2352-ІХ, встановлює лише максимальну межу відповідальності роботодавця, проте не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності та не змінює компенсаційного характеру цієї виплати. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд має враховувати співмірність заявленої до стягнення суми з огляду на конкретні обставини справи за критеріями, визначеними постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема розмір простроченої заборгованості та її співвідношення із загальною сумою належних при звільненні виплат.
Велика Палата Верховного Суду у цій постанові відступила від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 щодо неможливості застосування принципу пропорційності і співмірності при визначенні суми середнього заробітку за затримку розрахунку у період з 19.07.2022 який обмежений шістьма місяцями.
У пунктах 105, 106 цієї постанови Суд зазначив, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
1.7 Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції застосував зазначений принцип співмірності непослідовно та з порушенням єдиного підходу, визначеного Великою Палатою Верховного Суду. 
Так, для періоду з 24.07.2018 по 18.07.2022 судом першої інстанції застосовано коефіцієнт співмірності, а для періоду з 19.07.2022 по 18.01.2023 жодного зменшення застосовано не було, і середній заробіток за цей період стягнуто в повному обсязі. Такий розрахунок суперечить наведеній вище правовій позиції, за якою єдині критерії співмірності підлягають застосуванню до сукупного періоду затримки розрахунку, а не до довільно виокремлених його частин за різними підходами.
Крім того, слід зазначити, що здійснивши розрахунок за період з 24.07.2018 по 18.07.2022 шляхом визначення частки спірної суми (83 863,43 грн) від суми середнього заробітку за цей же період (470 593,76 грн) та подальшого множення цієї ж частки на ту саму базу, суд першої інстанції фактично отримав тотожний результат (83 859,81 грн), що не є застосуванням принципу пропорційності, закладеного у висновках Великої Палати Верховного Суду. 
1.8 Разом із тим, колегія суддів також не погоджується і з визначеним позивачем в апеляційній скарзі розрахунком загального розміру належних йому при звільненні виплат у сумі 104367,90 грн, оскільки позивач невиправдано виключив з цієї суми виплати, здійснені відповідачем у серпні 2018 року (4 643,47 грн компенсації за невикористану відпустку) та у вересні 2018 року (72769,61 грн вихідної допомоги при звільненні), з тих підстав, що вони не були фактично виплачені в день звільнення.
Колегія суддів зазначає, що виплата цих сум відповідачем підтверджена наявною в матеріалах справи копією довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення (а.с. 9-10). 
1.9 Для цілей оцінки розміру простроченої заборгованості роботодавця відповідно до критеріїв, сформульованих постановою Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, підлягає врахуванню загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат, тобто сукупна сума, на яку працівник мав право у зв`язку зі звільненням, незалежно від того, коли фактично кожна зі складових цієї суми була виплачена. Компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога є складовими частинами сум, належних позивачу саме у зв`язку зі звільненням, а тому підлягають включенню до загальної суми виплат, належних позивачу при звільненні. 
Виключення цих сум з загальної суми значно занижує загальний розмір належних виплат та завищує частку невиплаченого грошового забезпечення, що не узгоджується з метою оцінки для встановлення дійсного співвідношення між спірною сумою заборгованості та повним обсягом належного забезпечення.
Отже, загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат для цілей оцінки співмірності становить 181780,98 грн (104367,90 грн + 4643,47 грн + 72769,61 грн).
1.10 Частка спірної суми, виплаченої відповідачем лише на виконання судових рішень у справах №560/9113/24 та №560/9112/24 складає 83863,43 грн, що у відсотковому значенні від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 46,13 % (83863,43 : 181780,98 х 100).
1.11 Розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, розрахований виходячи із середньоденного заробітку позивача (323,21 грн) та загальної кількості днів затримки з урахуванням встановленого законом обмеження (1640 днів: 1456 днів за період з 24.07.2018 по 18.07.2022 та 184 дні за період з 19.07.2022 по 18.01.2023), становить 530064,40 грн.
1.12 З урахуванням встановленої частки невиплаченої суми 46,13%, сума середнього заробітку що підлягає стягненню на користь позивача пропорційно до розміру простроченої заборгованості, становить 244518,71 грн (530064,40 х 46,13%).
1.13 З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача та зміни рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, шляхом визначення її в розмірі 244518,71 грн замість визначених судом першої інстанції 143330,45 грн.
1.14 Доводи позивача про те, що виплати проведені у серпні та вересні 2018 року не можуть бути враховані у складі грошового забезпечення з тих підстав, що при звільненні не були виплачені, колегія суддів відхиляє оскільки врахуванню підлягають всі суми, які підлягали виплаті при звільненні, незалежно від того коли фактично вони були виплачені. 
1.15 Щодо апеляційної скарги відповідача, колегія суддів зазначає, що встановлена судовими рішеннями у справах №560/9113/24 та №560/9112/24 обставина невиплати позивачу належного грошового забезпечення в повному обсязі в день звільнення є встановленою і в розумінні частини другої статті 117 КЗпП України дає підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки спірних виплат, а тому доводи відповідача про відсутність вини через нечіткість законодавства не звільняють його від відповідальності, передбаченої цією статтею. 
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання бездіяльності відповідача протиправною та стягнення відповідної компенсації по суті є правильним, а тому апеляційна скарга відповідача в цій частині задоволенню не підлягає.
1.16 Інші доводи апеляційних скарг сторін не спростовують викладених вище висновків і не потребують детального аналізу чи спростування, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10.02.2010, § 58).
2. Висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
2.1 Доводи апеляційної скарги позивача є частково слушними та підлягають врахуванню під час розгляду цієї справи, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.
2.2 Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову.
2.3 Згідно із ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року змінити в частині суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Викласти третій абзац резолютивної частини рішення в такій редакції:
Стягнути з Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток 244518,71 грн за час затримки розрахунку при звільненні з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
В решті рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.  

Головуючий | | | Кузьмишин В.М.
Судді | | | Сапальова Т.В.    Сушко О.О.