Справа № 127/39436/25
Провадження № 22-ц/801/1190/2026
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Горбатюк В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2026 року	Справа № 127/39436/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Ковальчука О. В.,
суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,
розглянувши цивільну справу, без повідомлення її учасників, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 05 березня 2026 року у м. Вінниці під головуванням судді цього суду Горбатюка В. В., дата складання повного судового рішення не відома, 

УСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання. 
Позов обґрунтований тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано 08 травня 2009 року. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 , яка наразі повнолітня, однак продовжує навчатися на денній формі у Донецькому національному університеті імені Василя Стуса, а тому не працює, самостійного доходу не має та потребує матеріальної допомоги. 
ОСОБА_1 самостійно забезпечує утримання ОСОБА_3 , зокрема здійснила оплату за перший семестр навчання в університеті у сумі 18 900 грн, тоді як загальна вартість навчання становить 37 800 грн на рік. Натомість ОСОБА_2 добровільної матеріальної допомоги на утримання доньки, яка продовжує навчання, не надає, участі у забезпеченні її потреб не бере. 
У зв`язку з відсутністю домовленості між сторонами щодо порядку та способу утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, ОСОБА_1 просила суд першої інстанції стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі однієї четвертої частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення донькою 23-річного віку.
05 березня 2026 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області позов задоволено. Ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що продовжує навчання, в розмірі 1/4 частини від усіх його видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.12.2025 до закінчення нею навчання, але не більше, ніж до досягнення ОСОБА_3 23 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання. Також здійснено розподіл судових витрат.
Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення застосування судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, фактично просить оскаржуване судове рішення змінити в частині розміру аліментів, які підлягають стягненню з нього, з 1/4 до 1/8 частини усіх видів його заробітку.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно вказав про його належне сповіщення щодо відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та невикористання ним права на подання відзиву. Наголошує, що не був повідомлений про розгляд справи та не отримував копії позовної заяви, через що був позбавлений можливості подати відзив. Про ухвалене судове рішення він дізнався лише 18.03.2026 через застосунок «Дія». 
Також апелянт зазначає, що є опікуном неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є інвалідом з дитинства. Про цей факт позивачу було достеменно відомо, однак остання не повідомила про це суд.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційний суд згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , яке видане 16.06.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 08 травня 2009 року, про що складено актовий запис № 473 (а.с. 16).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 08 серпня 2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 12). 
Із витягів з реєстру територіальної громади №2025/015395644 від 20.10.2025 та № 2025/015395707 від 20.10.2025 вбачається, що ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_3 проживають за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 9, 15).
06.05.2008 рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці у справі №2-2797/08 позов ОСОБА_1 задоволено та постановлено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі однієї четвертої частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.03.2008 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 17,18).
Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 41409006, яке видане Другим відділом державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, за період з 21.02.2021 по 30.09.2025 (борг станом на 01.02.2021 становив 171 036 грн 27 коп.), заборгованість станом на 17.08.2025 - на день досягнення дитиною повноліття - становить 90 106 грн 60 коп (19,20).
Із договору про надання платної освітньої послуги № 1186/71-1/25 від 09.08.2025, укладеного між Донецьким національним університетом імені Василя Стуса та ОСОБА_1 , слідує, що вартість навчання ОСОБА_3 за весь строк навчання становить 151 200 грн, а вартість навчання за один рік - 37 800 грн (а.с. 21, 22).
З квитанції «Monobank» від 03.09.2025 вбачається, що ОСОБА_1 03 вересня 2025 року здійснила оплату за навчання ОСОБА_3 в Донецькому національному університеті імені Василя Стуса у розмірі 18 900 грн (а.с. 23).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надав доказів неможливості надання матеріальної допомоги доньці, яка продовжує навчання, а тому суд вважав, що відповідач має можливість та зобов`язаний надавати таку допомогу.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується, виходячи з наступного.
Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Правовідносини батьків щодо утримання повнолітніх дочки, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст. 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів, необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.
Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України.
Згідно із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Частинами 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
У відповідності з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Отже, при розгляді справ даної категорії позивач повинен довести факт продовження навчання, вік, який не перевищує двадцяти трьох років, потреби в матеріальній допомозі та її розмір, а відповідач неможливість надання такої допомоги або можливість надання у меншому розмірі, ніж вимагає позивач.
Установивши, що ОСОБА_3 досягла віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років, навчається на денній формі навчання, що об`єктивно позбавляє її можливості працевлаштуватися та отримувати певний дохід, отже вона є такою, що потребує матеріальної допомоги, у зв`язку із навчанням, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що її батько ОСОБА_2 зобов`язаний забезпечувати доньку шляхом сплати аліментів на її утримання на період навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.
При цьому доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції безпідставно вказав про його належне сповіщення щодо відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та невикористання ним права на подання відзиву, апеляційний суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції 13 січня 2026 року надсилав відповідачу ОСОБА_2 позовну заяву з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у цивільній справі від 22 грудня 2025 року за зареєстрованим місцем проживання відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Разом із тим, 02 лютого 2026 року поштова кореспонденція повернулася до суду першої інстанції (а. с. 33, 34).
Відповідно до роздруківки трекінгу поштового відправлення № R067078841408 з офіційного сайту АТ «Укрпошта», судова кореспонденція повернулася на адресу суду Вінницького міського суду Вінницької області з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с.73).
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 у справі № 911/3142/19 зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-6).
Неотримання відповідачем відповідних процесуальних документів можливе виключно через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що слід розцінювати як фактичну відмову від отримання адресованих їй судових рішень.
До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 11 червня 2021 року у справі № 2-6236/11, де зауважив, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Сам лише факт неотримання заявником поштової кореспонденції, яку суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції.
Отже, з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 2-6236/11, судове рішення вважається врученим, зокрема, у день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про закінчення строку зберігання поштового відправлення.
За таких обставин, наявні підстави вважати, що відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений судом першої інстанції про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду шляхом надсилання відповідної ухвали разом із копією позовної заяви та доданими до неї документами за його належною адресою, яка між іншим також зазначена і в апеляційній скарзі. 
Що стосується доводів ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів з на 1/8, оскільки він є опікуном неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є інвалідом з дитинства, то колегія суддів зауважує наступне.
Матеріали судового провадження не містять беззаперечних доказів того, що присуджений судом першої інстанції розмір аліментів на утримання повнолітньої доньки є для відповідача надмірним тягарем.
При цьому поданий ОСОБА_2 до апеляційної скарги новий доказ, а саме копія посвідчення дитини з інвалідністю серії № НОМЕР_3 від 23.06.2026, відповідно до якої ОСОБА_2 є опікуном ОСОБА_3 , 2019 року народження, колегія суддів не приймає, оскільки він разом із відзивом на позовну заяву до суду першої інстанції відповідачем не подавався, а відтак не був предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції.
Частиною третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до статті 83 ЦПК України, відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до частини п`ятої статті 178 ЦПК України до відзиву додаються, зокрема, докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.
За таких підстав, надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), щомісячно, до закінчення донькою навчання, але не більше 23 річного віку.
Саме такий розмір аліментів відповідатиме вимогам розумності і справедливості, буде необхідним та достатнім для забезпечення витрат на навчання і, разом із тим, співмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання. У той же час відповідачем не надано жодних доказів про наявність або відсутність у нього на праві власності рухомого чи нерухомого майна, а також доказів того, що він не має можливості сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі, які, відповідно до частини першої статті 182 СК України, мали б ураховуватися при визначенні розміру аліментів. Також відповідачем не надано доказів погіршення його майнового стану або доказів відсутності достатнього заробітку (доходу) для сплати аліментів.
Фактично наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановленого розміру аліментів на утримання повнолітньої доньки, який судом першої інстанції визначено правильно, з урахуванням усіх обставин та доказів, які мають значення для справи.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що посилання відповідача в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та не дають підстав для висновку про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 березня 2026 року залишити без змін.
Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий        О. В. Ковальчук

Судді:         О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк