Дата документу 27.08.2026 Справа № 336/5322/26

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний №336/5322/26 Головуючий у 1-й інстанції: Вайнраух Л. А.
Провадження № 22-ц/807/1697/26-2 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача   Подліянової Г.С.,
суддів:       Кочеткової І.В., 
Кухаря С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Ярмолович Олексія Євгеновича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2026 року про повернення позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання незаконним переміщення та утримування дитини, зобов`язання повернути дитину до місця постійного проживання, відібрання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання незаконним переміщення та утримування дитини, зобов`язання повернути дитину до місця постійного проживання, відібрання дитини.
В обгрунтування позову зазначає, що 08 грудня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом виїхали за межі території України для постійного проживання до Республіки Польща. 

ОСОБА_1 присвоєно номер в Універсальній електронній системі реєстрації населення Республіка Польща (PESEL) 89061616773 та видано посвідку на проживання в Республіці Польща № НОМЕР_1 від 12.05.2023. Дана посвідка перебуває в процесі продовження, що підтверджується довідкою Лодзинського Воєводського управління в Лодзі від 23.04.2026. ОСОБА_2 присвоєний номер в Універсальній електронній системі реєстрації населення Республіка Польща (PESEL) 93090813744 та видано посвідку на проживання в Республіці Польща № НОМЕР_2 від 24.05.2023.
З 26.08.2019 по теперішній час ОСОБА_1 працює оператором виробничої лінії в компанії UnitopSp.zo.o., та не внесений до національного кримінального реєстру Республіки Польща.

З 10.09.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

02.09.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану в місті Лодзі, Республіка Польща. З 01.10.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали проживати за адресою: АДРЕСА_2 . 

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в м. Лодзь Республіки Польща народилась дитина – ОСОБА_3 , що підтверджується повним витягом із свідоцтва про народження від 03.02.2026 року, яка з моменту народження проживала разом з батьками за вищевказаною (останньою) адресою. Дитині присвоєний номер в Універсальній електронній системі реєстрації населення Республіка Польща (PESEL) 24301403524. Дитина також має медичну страховку на території Республіки Польща. Дитина отримує первину медико-санітарну допомогу на території Республіки Польща. 

З 29.08.2025 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом з дитиною почали проживати за адресою: АДРЕСА_3 . 

01 лютого 2026 року ОСОБА_2 здійснила незаконне вивезення дитини з Республіки Польща та здійснює подальше протиправне утримання дитини на території України, при цьому ОСОБА_2 відмовляється добровільно повертати дитину до її постійного місця проживання в Республіці Польща та чинить перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною за допомогою засобів телефонного відеозв`язку. Проте, позивач продовжує піклуватися про дитину, регулярно перераховуючи кошти на банківський рахунок відповідачки всього на загальну суму 21 968,29 грн. 

13.03.2026 шлюб між сторонами було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 13.03.2026 по справі №334/895/25. 

04.03.2026 ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції Республіки Польща із заявою про сприяння поверненню дитини, та 15.04.2026 останній на свою електронну адресу отримав відповідь, що його заяву про повернення дитини було передано до іноземного органу (України).

На думку позивача, ОСОБА_2 одноосібно в порушення батьківських прав ОСОБА_1 прийняла рішення про зміну держави постійного місця проживання дитини. Добровільно повертати дитину до її постійного місця проживання в Республіку Польща відмовляється, та чинить перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною за допомогою засобів телефонного відеозв`язку, що порушує права малолітньої дитини ОСОБА_3 та її батька ОСОБА_1 , зокрема, право дитини на належне батьківське виховання, право на спілкування дитини з батьком, право батька на визначення місця проживання дитини. 

Станом на теперішній час, ОСОБА_2 з дитиною проживають (без реєстрації місця проживання) за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується актом про фактичне місце проживання від 19.02.2026 та довідкою про фактичне проживання від 30.06.2026, де у зв`язку з безпековою ситуацією, а саме постійними тривогами, обстрілами проживання є небезпечним. 

На підставі вищевикладеного просив суд визнати незаконним переміщення та утримання на території України ОСОБА_2 , малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язати ОСОБА_2 негайно повернути малолітню доньку, до місця її постійного проживання в Республіці Польща, за адресою: АДРЕСА_3 . У разі невиконання рішення суду щодо повернення дитини в добровільному порядку, відібрати у ОСОБА_2 малолітню дитину, та передати її батьку – ОСОБА_1 , або рідній бабі – ОСОБА_4 , для повернення дитини в Республіку Польща. Витрати пов`язані з поверненням до Республіки Польща малолітньої дитини покласти на відповідача. 

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2026 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків, а саме для її виправлення, шляхом: подання до матеріалів справи позовної заяви із додатками, яка відповідає вимогам ст.ст.175,177 ЦПК України, із доказами вжиття заходів досудового врегулювання спору, підсудності справи суду, доказів надіслання позовної заяви із додатками відповідачу.Одночасно позивачу було також роз`яснено, що у разі неусунення недоліків у встановлений строк, позовна заява відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України буде повернута заявнику.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2026 року позовну заяву повернуто позивачу на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України, у зв`язку з невиконанням вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху, а саме не усуненням її недоліків, які перешкоджають відкриттю провадження у даній справі. Позивачу роз`яснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви. 

Не погоджуючись із ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2026 року, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Ярмолович Олексія Євгеновича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2026 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду від 01 червня 2026 року у цій справі є помилковою як така, що порушує норми ЦПК України, оскільки позивач усунув недоліки вказані в ухвалі суду про залишення позовної заяви без руху, надавши до суду пояснення щодо підстав заявлених позовних вимог з посиланням на норми чинного законодавства, визначив учасників справи, спосіб захисту порушених прав, обставини, якими обґрунтовує свої позовні вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, та додав їх до заяви, тому достатніх підстав для залишення позовної заяви без руху немає. Суд надаючи оцінку наявним доказам, на відсутність або наявність певних доказів вийшов за межі відповідної стадії, здійснив часткову оцінку доказів відповідно до ст. 229 ЦПК України, яка проводиться судом під час розгляду справи та зробив передчасні невірні висновки.Надання відповідних доказів є питанням розгляду справи по суті, а не формальною підставою для повернення позову. На, що суд першої інстанції уваги не звернув та виніс помилкову ухвалу про повернення позовної заяви, чим фактично позбавив позивача можливості розгляду справи по суті та захисту порушеного його права, помилково вважаючи надані докази недостатніми для відкриття провадження. 

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 6 ст. 353 ЦПК України передбачено оскарження ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові).

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 6) ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженні у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що у наданий судом строк позивач не усунув всі недоліки, які зазначені в ухвалі Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01 червня 2026 року про залишення позовної заяви без руху, тому відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України, позовна заява вважається неподаною і підлягає поверненню позивачеві.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що у травні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання незаконним переміщення та утримування дитини, зобов`язання повернути дитину до місця постійного проживання, відібрання дитини (а.с.6-14). 

При цьому, до позовної заяви позивачем додано копії документів, на які він посилається у позовній заяві (а.с.15-137). 

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2026 року позовну заяву  ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків, а саме: подання до матеріалів справи позовної заяви із додатками, яка відповідає вимогам ст.ст.175,177 ЦПК України, із доказами вжиття заходів досудового врегулювання спору, підсудності справи суду, доказів надіслання позовної заяви із додатками відповідачу.

Враховуючи, що ухвала суду від 01 червня 2026 року доставлена до електронного кабінету представника ОСОБА_1 – адвокат Ярмолович О.Є. - 02.06.2026, а тому останній п`ятий день на усунення недоліків позовної заяви для позивача спливає 08 червня 2026 року (перший робочий день, понеділок).

На виконання вимог ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2026 року, 08 червня 2026 року до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя надійшла заява представника ОСОБА_1 – адвоката Ярмолович О.Є. про усунення недоліків, сформована в підсистемі «Електронний суд» 07 червня 2026 року (а.с.154-157).

В заяві про усунення недоліків стороною позивача зазначено, що позовна заява відповідає вимогам статей 175,177 ЦПК України, зокрема, в ній позивач на власний розсуд визначив учасників справи; виклав зміст позовних вимог; спосіб захисту порушених прав, обставини, якими обґрунтовує свої вимоги; зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, та додав їх до заяви, тому достатніх підстав для залишення позовної заяви без руху немає. 

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2026 року з урахуванням наданої стороною позивача заяви про усунення недоліків з письмовими поясненнями, позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачеві посилаючись на ч.3 ст.185 ЦПК України, у зв`язку з тим, що останнім не усунуто недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі Шевченківського районного суду м Запоріжжя від 01 червня 2026 року в установлений судом строк,тому суд першої інстанції позбавлений можливості відкрити провадження за їхньою позовною заявою (а.с.163-166).

Згідно з положеннями статей 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Статтею 175 ЦПК України встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175, 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків (ч. 5 ст. 185 ЦПК України).
Чинним законодавством передбачено повернення позовної заяви, якщо у встановлений судом строк позивачем не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху. Повернення позовної заяви - це процесуальна дія, яка припиняє розгляд конкретної позовної заяви на стадії відкриття провадження без вирішення спору по суті, у випадку неможливості її розгляду з підстав, які можуть бути усунуті особою, яка звернулася до суду.
Згідно п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод державою гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини при розгляді справ виходить із того, що, реалізуючи положення Конвенції необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "МірагальЕсколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
Як свідчить позиція Верховного Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Колегія суддів звертає увагу, що позивачем на виконання вимог ухвали про залишення без руху позовної заяви, 08 червня 2026 року, сформовану в підсистемі «Електронний суд» 07 червня 2026 року, стороною позивача надано заяву про усунення недоліків з письмовими поясненнями. 

Водночас, в письмових поясненнях позивачем на виконання вимог ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 червня 2026 року зазначено щодо установлення обґрунтованості позову на стадії відкриття провадження по справі, зазначив, що особа, яка подає позовну заяву, вправі очікувати від суду застосування вказаних норм процесуального законодавства, які надають їй право звернення з позовом з можливістю подальшого вирішення процесуальних питань щодо визначення предмета доказування, надання та витребування доказів в установленому порядку. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів його обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановлення судом наявності чи відсутності порушення прав особи, що звертається за судовим захистом, обґрунтованості позову, перевірки доказів, характеру та суб`єктів порушення здійснюється виключно під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження. 
Щодо вимоги суду першої інстанції про надання позивачем додаткових доказів, позивач зазначив, що він на власний розсуд самостійно визначає обставини, якими обґрунтовує свої позовні вимоги та докази, що підтверджують вказані обставини, тому суд не вправі втручатися в правову позицію позивача та на стадії відкриття провадження у справі, суд має надавати оцінку доказам, які додані позивачем до матеріалів позовної заяви виключно з мотивів наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі, тобто належності оформлення позовної заяви відповідно до вимог ЦПК України, а не перевіряти докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог по суті спору.
Щодо надсилання копії позовної заяви з додатками іншим учасникам справи, позивач пояснив суду першої інстанції, що відповідач та третя особа мають зареєстровані Електронні кабінети у підсистемі Електронний суд ЄСІТС, про що позивачем зазначено в позовної заяви, яка разом з додатками через функціонал Електронного суду в автоматичному режимі надіслано 25.05.2026 до електронних кабінетів відповідача ОСОБА_2 та третьої особи Органу опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, що підтверджується карткою руху заяви в підсистемі Електронний суд. Щодо територіальної юрисдикції (підсудності) справи, позивач в поясненнях пояснив, що до позовної заяви додано докази щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_3 за період з 08.11.2017 по 11.05.2026, а також фактичного місце проживання дитини з відповідачем на території України за адресою: АДРЕСА_4 , що є підтвердженням підсудності справи саме Шевченківському районному суду м. Запоріжжя. Враховуючи вищевикладене у заяві про усунення недоліків сторона позивача просила суд прийняти до розгляду заяву та відкрити провадження у справі. 

З вказаного вбачається, що ОСОБА_1 у позовній заяві та заяві про усунення недоліків викладено наявність правових підстав для звернення до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , з метою повернення малолітньої дитини з України до її місця проживання в Республіку Польща, підстави заявлених позовних вимог з посиланням на відповідні норми чинного законодавства, зазначення учасників справи з обґрунтуванням та визначенням їх правового статусу, подання відповідних доказів.

Відтак, подана позовна заява ОСОБА_1 відповідає вимогам встановленим до його форми та змісту передбачених ст.ст. 175-177 ЦПК України.

Про зазначення у позовній заяві правових підстав звернення до суду та підстав заявлених позовних вимог з посиланням на відповідні норми чинного законодавства, обґрунтування складу учасників справи, позивачем повідомлено суд у письмових поясненнях викладених у заяві про усунення недоліків, поданих від 08.06.2026, яким судом першої інстанції не надано жодної оцінки.

Тобто, зі змісту заяви про усунення недоліків вбачається, що стороною позивача зазначено обставини й доводи, якими останній обґрунтовує свої позовні вимоги, а також додано докази якими, на його думку, ці обставини підтверджуються.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику (п.7).

Вказані висновки також узгоджуються з правовими висновками, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2023 року у справі №990/114/23, згідно яких суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не може надати оцінку достатності або недостатності всіх обставин, наявності або відсутності доказів. Ці всі питання можуть вирішуватись на інших стадіях судового процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для залишення позовної заяви без руху та підставами повернення позовної заяви позивачу. Враховуючи викладене, суд першої інстанції не був позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження в справі на підставі наданих позивачем позовної заяви і доданих до неї доказів. Повертаючи заяву, суд фактично дав оцінку доказам наданим позивачем на обґрунтування позовних вимог, що є неприпустимим. Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в позовній заяві позивачем наведено обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги та зазначено у прохальній частині про те, яке саме судове рішення він просить прийняти за наслідками розгляду позову. При цьому, питання щодо належного обґрунтування та доведення позовних вимог має вирішуватися судом при розгляді цього позову по суті, а не на стадії відкриття провадження у справі.

Неповнота, навіть очевидна з точки зору професійного судді, з якою позивач обґрунтував позовні вимоги, в тому числі й щодо правової підстави позову, а також ненадання доказів на підтвердження позовних вимог не можуть бути підставою для залишення позовної заяви без руху та повернення позовної заяви позивачу в подальшому. На цьому наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2024 року по справі № 320/14843/23.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Аргументи апеляційної скарги є виправданими.
Враховуючи, що передача справи для продовження розгляду не є остаточним вирішенням спору по суті, підстави для розподілу судових витрат відсутні. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 18 травня 2020 року у справі №530/1731/16-ц.

Керуючись ст. ст.367, 368, 369, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Ярмолович Олексія Євгеновича - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2026 року -скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 27 серпня 2026 року.

Головуючий, суддя Суддя    Суддя
Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Кухар С.В.