Справа № 127/23443/26 
Провадження № 2/127/6470/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2026 року | м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі судді Воробйова В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька, -
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3 , за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька, мотивуючи позовну заяву тим, що сторони є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачем та перебуває на її повному утриманні. Шлюб між ними було розірвано, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.02.2021 року. ОСОБА_3 проживає окремо, не приймає належної участі у вихованні та розвитку дитини.
Наразі виникла необхідність тимчасового виїзду їх сина за кордон у Польшу в період з 28.08.2026 року по 28.08.2027 року на навчання у районному шкільному комплексі в Лопускно за адресою: 26-070 м. Лопушно Келецького повіту Свентокшицького воєводства, вул. Каштанова, 39. Керівництву цього учбового закладу для навчання дітей потрібно нотаріальну згоду обох батьків, що є обов`язковою умовою. Однак, батько дитини виїхав на заробітки за кордон та адресу свого місцязнаходждення не повідомив, тому ОСОБА_1 змушена була звернутися до суду з цим позовом та просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітній дитині ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країн Польщі в період з 28.08.2026 року по 26.08.2027 року, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 .
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.07.2026 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.
У визначені судом строки, відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було, судову кореспонденцію надіслано судом на зареєстроване місце проживання відповідача: АДРЕСА_1 . Судова кореспонденція повернулась на адресу суду з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».
На виконання вимог ухвали суду представник третьої особи надіслав суду письмові пояснення служби у справах дітей Вінницької міської ради, згідно яких позивач просить надати дозвіл на виїзд сина до Республіки Польща у її суппроводі на період з 28.08.2026 року до 28.08.2027 року з метою навчання. При цьому, надані позивачем документи підтверджують навчання та проживання дитини в гуртожитку упродовж 2026/2027 навчального року, який триватиме до 25.06.2027 року. Разом з тим, навчання у зазначеному закладі спрямоване на реалізацію права дитини на освіту та розвиток і відповідає її найкращим інтересам. З огляду на викладене, служба у справах дітей Вінницької міської ради не заперечує проти надання дозволу на тимчасовий виїзд ОСОБА_2 до Республіки Польща у супроводі матері без згоди та супроводу батька на період, підтверджений документами навчального закладу.
Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.02.2021 року у справі №127/25750/20 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 24.12.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №2716 (а.с. 14-15).
В період шлюбу у сторін народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1  (а.с. 10).
Згідно з довідкою комітету мікрорайону «П`ятничани» №287 від 04.07.2025 року син проживає разом з матір`ю  ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12, 13).
Як вбачається з довідки Повітового комплексу навчальних закладів у м. Лопушно Республіки Польща від 26.06.2026 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1 вересня 2026 року буде учнем першого класу - технік-логістик у 2026/2027 навчальному році. Навчатиметься безкоштовно на денній формі навчання та матиме гарантоване місце тимчасового проживання в гуртожитку по АДРЕСА_3 . Запланова дата закінчення 2026/2027 навчального року - 25.06.2027 року (а.с. 16, 17).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Однак, при цьому йдеться про відсутність спору між батьками з цього питання.
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.
Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову. 
Відповідно до ст.ст. 13, 141 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, ст. 51 Конституції України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст. 313 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Задовольнити позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди батька.
Надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на тимчасовий виїзд за межі України до країни Польщі у період з 28.08.2026 року по 26.08.2027 року з метою навчання, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 , у супроводі матері ОСОБА_1 .
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду складений 07.09.2026 року.

Суддя: