ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2026 року
м. Київ
Справа № 210/7205/25
Провадження № 61-6132св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Металургійного районного суду м. Кривого Рогу від 26 січня 2026 року в складі судді Скотар Р. Є. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року в складі колегії суддів Зубакової В. П., Бондар Я. М., Остапенко В. О.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що рішенням Дзержинського (зараз - Металургійного) районного суду м. Кривого Рогу від 27 серпня 2014 року стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Просив визнати та зарахувати добровільно сплачені аліменти за період з 01 липня до 31 грудня 2025 року в розмірі 154 700,00 грн та зменшити розмір аліментів, змінивши спосіб їх стягнення із частки доходу на тверду грошову суму, починаючи з 05 листопада 2025 року, та визначити щомісячний розмір аліментів в 7 000,00 грн на кожну дитину.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
26 січня 2026 року ухвалою Металургійного районного суду м. Кривого Рогу провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
07 квітня 2026 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 26 січня 2026 року залишено без змін.
Суди першої та апеляційної інстанції керувалися тим, що рішення, яким визначено розмір аліментів, виконується на території Чеської Республіки, сторони проживають на території Чеської Республіки, а тому позивачу слід звернутися із цим позовом до компетентного суду Чеської Республіки за офіційно зареєстрованим місцем перебування відповідачки та неповнолітніх дітей.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
06 травня 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Металургійного районного суду м. Кривого Рогу від 26 січня 2026 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для розгляду в іншому складі суду. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права.
Вважає, що наявність у позивача суб`єктивного права на звернення до суду з позовом про зміну розміру аліментів та способу їх стягнення прямо передбачена статтями 181, 184, 192 Сімейного кодексу (далі - СК) України і не може бути поставлена у залежність від існування паралельного провадження в іноземній державі, особливо за обставин, коли таке провадження ініційоване недобросовісно стягувачкою та припинене Окружним судом у Коліні саме через визнання пріоритету українського виконавчого провадження. 
Питання зміни розміру аліментів за зміни сімейних обставин є виключною компетенцією судів України як суду держави, у якій прийнято первинне рішення про стягнення аліментів, та держави, у якій постійно зареєстровані як стягувачка з дітьми, так і платник.
Закриття провадження у справі позбавляє позивача гарантованого Конституцією України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) права на судовий захист.
Також вважає, що є підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України, оскільки справа, на думку заявника, містить виключну правову проблему щодо:
- питання про допустимість закриття провадження за позовом громадянина України до громадянина України про зміну розміру аліментів, встановлених рішенням українського суду, який виконувався в Україні через українське виконавче провадження, на підставі лише факту тимчасового перебування сторін за кордоном на правах тимчасового захисту; 
- питання про правильне співвідношення двостороннього Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах від 28 травня 2001 року та Конвенції про міжнародне стягнення аліментів від 23 листопада 2007 року, зокрема щодо визначення підсудності спорів про зміну розміру аліментів; 
- питання про неприпустимість тлумачення статті 18 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів від 23 листопада 2007 року як норми, що позбавляє державу походження юрисдикції щодо зміни її ж рішення; 
- питання про юридичні наслідки недобросовісних дій стягувача, спрямованих на створення штучних паралельних проваджень у двох державах, для оцінки підсудності спору.
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що і ОСОБА_1 , і ОСОБА_5 разом з дітьми проживають у Чеській Республіці на постійній основі. Відповідно, сім`я несе щоденні витрати, пов`язані саме з умовами життя у Чеській Республіці - зокрема, витрати на житло, харчування, навчання, гуртки, медичне забезпечення, транспорт, придбання сезонного одягу та інші необхідні потреби. Рівень цін та загальна вартість життя в Чеській Республіці суттєво відрізняються від України. Тому під час визначення розміру утримання та оцінці матеріального забезпечення дітей доцільно враховувати саме чеські умови проживання та відповідний рівень витрат, а не орієнтуватися на економічні показники України, оскільки це не відображає фактичного рівня потреб та реальних витрат на дітей.
Розгляд справи в Україні не відповідатиме принципу найбільш тісного зв`язку спору з юрисдикцією та не забезпечить повного й об`єктивного з`ясування фактичних обставин, що мають істотне значення для справи, що порушить права дітей на належне їх утримання з боку біологічного батька. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
27 серпня 2014 року рішенням Дзержинського (зараз - Металургійного) районного суду м. Кривого Рогу в справі №210/2785/14-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. 
13 жовтня 2023 року Районним судом у м. Трутнов Чеської Республіки (справа № 16С151/2023-20) позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено та визнано рішення Дзержинського (зараз - Металургійного) районного суду м. Кривого Рогу від 27 серпня 2014 року в справі № 210/2785/14-ц.
Доказами, які підтверджують факт проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та їх неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 й ОСОБА_7 у Чеській Республіці є:
- паспорти громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 , № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_3 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_4 , які були діючими на час перетину державного кордону України, а також відповідними відмітками VIZA - строком дії до 31 березня 2026 року;
- картки страхування застрахованої особи «ВЗП ЧР» на ім`я ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на період дії з 01 квітня 2025 року до 31 березня 2026 року, які надають право на повну медичну допомогу на території Чеської Республіки;
- договір оренди житла за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений ОСОБА_5 на строк з 01 березня 2024 року до 28 лютого 2026 року, для її проживання та неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (пункт 7 договору);
- довідки від 27 серпня 2025 року про навчання неповнолітнього ОСОБА_3 у гімназії, середній професійній школі, який в 2025/2026 роках є учнем 5-го класу, та про навчання неповнолітнього ОСОБА_4 у гімназії, середній професійній школі, який в 2025/2026 роках є учнем 7-го класу. Адреса навчального закладу: Чеська Республіка, 514 01, м. Їлемніце, вул. Ткалчовська, 460;
- довідка від 18 листопада 2025 року з місця навчання неповнолітнього ОСОБА_4 у початковій художній школі ОСОБА_10 у період 2022/2023 та 2025/2026, який є учнем 4-го класу музичного відділення. Адреса навчального закладу: Чеська Республіка, 543 01, м. Врхлабі, просп. Юранський, 748;
- довідка від 12 листопада 2025 року з місця роботи ОСОБА_2 , з якої слідує, що вона має постійні трудові відносини з компанією RESORT SPINDL з 27 квітня 2022 року та займає посаду бухгалтера;
- довідка Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про перетин Державного кордону України ОСОБА_1 , з якої вбачається його виїзд з України 13 серпня 2019 року о 15 год 54 хв.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із статтею 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.
У постанові від 17 серпня 2022 року в справі № 613/1185/19 Верховний Суд зазначив, що серед питань, які має суд вирішити на стадії відкриття провадження у справі, є визначення, чи є повноважним національний суд для розгляду та вирішення спору, а у разі помилкового відкриття провадження у справі з порушенням правил про юрисдикцію спору - закрити таке судове провадження у зв`язку з тим, що він не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства національними судами України.
Закон України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 2 частини першої статті 1, статті 75-77).
Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2024 року в справі № 761/12091/22, від 28 січня 2026 року в справі № 369/6745/22 зазначив, що у міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу, як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.
Якщо спірні правовідносини обтяжені іноземним елементом, то юрисдикція такого спору визначається за спеціальними правилами, закріпленими як у законах України, так і у міжнародно-правових договорах, положення яких є частиною національного законодавства України (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 761/11261/23).
Отже, суди, вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати, в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом. Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справи визначається за правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.
Із вимог статті 3 Закону № 2709-IV вбачається, що в питаннях компетенції у справі з іноземним пріоритет має міжнародний договір.
Відповідно до статті 34 Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах, підписаного 28 травня 2001 року, ратифікованого 10 січня 2002 року, набув чинності - 18 листопада 2002 року, обов`язок утримання між батьками та дітьми регулюється законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої проживає особа, яка має право на утримання. Компетенцію приймати рішення у правовідносинах, про які йдеться у пункті 1 цієї статті, має суд тієї Договірної Сторони, на території якої проживає особа, що має право на утримання. 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 76 Закону № 2709-IV суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо у справі про сплату аліментів позивач має місце проживання в Україні.
Відповідно до статті 66 Закону № 2709-IV права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67^-1, 67^-4цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.
За вимогами статті 67 Закону № 2709-IV зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. Сторони зобов`язання щодо утримання можуть обрати право, що застосовується до зобов`язання щодо утримання, відповідно до правил, визначених статтею 67^-4цього Закону.
Відповідно до статті 1 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання від 23 листопада 2007 року, підписаної від імені України 07 липня 2010 року, ратифікованої Україною 11 січня 2013 року, яка набрала чинності для України 01 листопада 2013 року, країною-учасницею конвенції, зокрема, є Чеська Республіка, її метою є забезпечення ефективного міжнародного стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання, зокрема шляхом: a) створення всеосяжної системи співробітництва між органами Договірних держав; b) забезпечення доступності заяв, які подаються для винесення рішень про утримання; c) забезпечення визнання та виконання рішень про утримання, а також d) передбачення ефективних заходів для негайного виконання рішень про утримання.
Для цілей цієї Конвенції: a) «кредитор» означає особу, якій утримання заборгували або передбачається, що заборгували; b) «боржник» означає особу, яка утримання заборгувала або передбачається, що заборгувала (стаття 3 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів).
Згідно зі статтею 18 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів, яка регулює обмеження стосовно провадження, у випадках, коли рішення прийнято в Договірній державі, у якій кредитор має звичайне місце проживання, провадження стосовно зміни рішення або прийняття нового рішення не може бути порушене боржником у будь-якій іншій Договірній державі доти, доки кредитор залишається проживати в державі, де було прийнято рішення (пункт 1).
Пункт 1 не застосовується: a) у випадках, коли, за винятком спорів щодо зобов`язань про утримання стосовно дітей, існує письмова угода між сторонами про юрисдикцію такої іншої Договірної держави; b) у випадках, коли кредитор приймає юрисдикцію такої іншої Договірної держави, або висловивши це, або захищаючись по суті справи, не заперечуючи проти юрисдикції за першої доступної нагоди; c) у випадках, коли компетентний орган у Державі походження не може здійснювати юрисдикції для зміни рішення або прийняття нового рішення чи відмовляється її здійснювати або d) у випадках, коли рішення, прийняте в Державі походження, не може бути визнано або проголошено таким, що підлягає виконанню, у Договірній державі, де передбачається провадження для зміни рішення або прийняття нового рішення (пункт 2).
У справі встановлено, підтверджено належними доказами(паспортами громадян України для виїзду за кордон, карткою страхування застрахованої особи «ВЗП ЧР» (загальна медична страхова компанія Чеської Республіки), договором оренди відповідачкою житла у м. Врхлабі Чеської Республіки, довідками чеських навчальних закладів про навчання неповнолітніх дітей сторін; довідкою з місця роботи відповідачки з чеській компанії, довідкою про перетин позивачем кордону) і позивачем не спростовано, що постійне проживання сторін у справі та їх неповнолітніх дітей є Чеська Республіка.
За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про закриття провадження у справі та роз`яснення позивачу про звернення до компетентного суду Чеської Республіки за офіційно зареєстрованим місцем перебування відповідачки та неповнолітніх дітей з вказаним позовом.
Доводи касаційної скарги про те, що суд не встановив звичайного місця проживання (habitual residence), а сам собою факт тимчасового проживання сторін на території Чеської Республіки, не тотожний встановленню їх звичайного місця проживання (habitual residence) у розумінні Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання від 23 листопада 2007 року, колегією суддів не приймаються, оскільки матеріалами справи підтверджено, що відповідачка ОСОБА_2 , разом з неповнолітніми дітьми, тривалий час проживає на території Чеської Республіки та підстав вважати, що таке проживання для неї є тимчасовим, судом не встановлено.
Доводи касаційної скарги про позбавлення позивача права на доступ до правосуддя, що передбачено статтею 6 Конвенції, не є обґрунтованими, оскільки рішення про закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, не позбавляє позивача права звернутися за захистом порушеного права до суду, встановленого законом.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з рішеннями судів попередніх інстанцій і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29).
Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
ОСОБА_1 вважає, що є підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України, оскільки справа, на його думку, містить виключну правову проблему щодо:
- питання про допустимість закриття провадження за позовом громадянина України до громадянина України про зміну розміру аліментів, встановлених рішенням українського суду, який виконувався в Україні через українське виконавче провадження, на підставі лише факту тимчасового перебування сторін за кордоном на правах тимчасового захисту; 
- питання про правильне співвідношення двостороннього Договору між Україною та Чеською Республікою про правову допомогу в цивільних справах від 28 травня 2001 року та Конвенції про міжнародне стягнення аліментів від 23 листопада 2007 року, зокрема щодо визначення підсудності спорів про зміну розміру аліментів; 
- питання про неприпустимість тлумачення статті 18 Конвенції про міжнародне стягнення аліментів від 23 листопада 2007 року як норми, що позбавляє державу походження юрисдикції щодо зміни її ж рішення; 
- питання про юридичні наслідки недобросовісних дій стягувача, спрямованих на створення штучних паралельних проваджень у двох державах, для оцінки підсудності спору.
Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики (частина п`ята статті 403 ЦПК Україна).
Згідно з частиною першою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що виключна правова проблема як така має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного показників. Кількісний показник означає, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду; судами була допущена явна й груба помилка у застосуванні норм процесуального права, в тому числі свавільне розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
Справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів.
Водночас не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
У клопотанні позивача відсутнє обґрунтування кількісного та якісного показників, які свідчить про наявність виключної проблеми та необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Тому у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду належить відмовити.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду .
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Металургійного районного суду м. Кривого Рогу від 26 січня 2026 року в складі судді та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська