ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 922/341/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С. К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 06.05.2026
у справі № 922/341/24
за позовом керівника Харківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Харківської районної військової адміністрації Харківської області
до Височанської селищної ради
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"
про витребування земельної ділянки,
В С Т А Н О В И В: 
Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.05.2024 задоволено позов керівника Харківської окружної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Харківської районної військової адміністрації Харківської області (далі - Харківська районна військова адміністрація Харківської області; Адміністрація; позивач). Витребувано з незаконного володіння Височанської селищної ради (далі - Височанська селищна рада; Селищна рада; відповідач) на користь Харківської районної військової державної адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером 6325156700:00:018:0129 площею 0,2000 га.
Судом встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, після набрання рішенням про задоволення позову законної сили, воно є підставою для: скасування державної реєстрації права комунальної власності Височанської селищної ради на земельну ділянку з кадастровим номером 6325156700:00:018:0129 площею 0,2000 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2534004163120); державної реєстрації права державної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325156700:00:018:0129 площею 0,2000 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2534004163120) за Харківською районною військовою державною адміністрацією Харківської області; державної реєстрації права постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером 6325156700:00:018:0129 площею 0,2000 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2534004163120) за Державним спеціалізованим господарським підприємством "Ліси України".
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка з кадастровим номером 6325156700:00:018:0129 належить до земель державного лісового фонду, які перебувають у постійному користуванні ДП "Ліси України". Виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння 10.12.2021 відбулось протиправне заволодіння вказаною земельною ділянкою відповідачем, що є недопустимо та, що наявні обставини для задоволення цього позову з огляду на ст. 387 Цивільного кодексу України.
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ), не погодившись з ухваленим рішенням Господарського суду Харківської області від 03.05.2024, звернулася з апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. Відповідне клопотання обґрунтувала тим, що вона не брала участь у судовому засіданні та, що дізналась про рішення суду першої інстанції лише 25.03.2026, після ознайомлення з матеріалами справи № 635/748/26 у Харківському районному суді Харківської області.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 03.05.2024.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 (головуючий суддя - ОСОБА_2 , судді - О. В. Стойка, О. А. Істоміна) закрито апеляційне провадження у справі № 922/341/24 за апеляційною скаргою      ОСОБА_1  на рішення Господарського суду Харківської області від 03.05.2024 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 264 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не є безпосереднім учасником у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами цього спору; рішення Господарського суду Харківської області від 03.05.2024 не містить жодного висновку про її права, інтереси та обов`язки, що свідчить про відсутність правового зв`язку між оскаржуваним судовим рішенням та скаржником.
Не погоджуючись із ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.05.2026, ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
У касаційній скарзі скаржник посилається на абз. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
На думку скаржника, висновки, викладені в оскаржуваному судовому акті стосовно незаконного отримання земельної ділянки Височанською селищною радою, частина якої у подальшому була надана ОСОБА_1 , впливають на інтереси останньої як власника нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці. Посилається на те, що вона також повинна була бути залучена до участі у справі як третя особа, чого суд апеляційної інстанції не зробив. Скаржник посилається на такі постанови Верховного Суду, а саме: від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 14.07.2020 у справі № 910/14224/18, від 04.03.2026 у справі № 922/5241/22. Вважає, що судом апеляційної інстанції порушено права ОСОБА_1 на справедливий суд.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.06.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 02.07.2026.
У відзиві Прокурор просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін як таке, що ухвалено відповідно до вимог ст. 236 ГПК України.
Переглянувши в касаційному порядку оскаржуване судове рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Відповідно до ст. 129 Конституції України забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією із засад судочинства, яка застосовується з дотриманням принципу верховенства права, змагальності, рівності учасників перед законом і судом, розумності строків розгляду справи.
Право на перегляд справи та оскарження судового рішення визначає ст. 17 ГПК України. Так, відповідно до ч. 1 цієї статті ГПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Зазначена стаття визначає коло осіб, наділених процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення прийнято щодо їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
Тобто у ч. 1 ст. 254 ГПК України визначено право особи подати апеляційну скаргу на рішення, яким, зокрема, розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, враховуючи предмет та підстави позову.
При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок; такий правовий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Здійснюючи аналіз вказаних вище норм процесуального права, Верховний Суд неодноразово зазначав таке:
- у вирішенні вищезазначеного питання суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення таку особу наділено новими правами або покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому тощо. Тобто суд має розглянути та вирішити спір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або викласти судження про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах (див. постанову Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 903/354/21);
- особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку ст.ст. 17, 254 ГПК України, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, що означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме (див. постанови Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 5023/3214/11, від 12.03.2024 у справі № 903/354/21);
- якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання з огляду на зазначене не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 921/730/13-г/3).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21 виснувала таке: "на відміну від законодавства, яке діє erga omnes (щодо всіх, тобто з дією на невизначене коло суб`єктів), судове рішення у приватноправовому спорі, як правило, діє inter partes (тобто з правовими наслідками тільки для сторін у справі). Судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб. Процесуальний закон розмежовує випадки, коли "рішення суду може вплинути на права та обов`язки" особи (коли в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно цієї особи або ця особа може пред`явити вимоги до сторони) (ч. 2 ст. 50, п. 1 ч. 1 ст. 267 ГПК України) і коли має місце "рішення суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи" (п. 4 ч. 3 ст. 277, ч. 4 ст. 287, п. 3 ч. 1 ст. 296, п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України). Ухвалення судом рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, процесуальний закон вважає неприпустимим, у зв`язку з чим це є обов`язковою підставою для скасування ухваленого рішення (п. 4 ч. 3 ст. 277, п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України). Відповідаючи на питання про те, що є рішенням суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи можуть міститись в мотивувальній та резолютивній частині рішення. Ці висновки мають різне значення. Процесуальний закон містить норми, які забезпечують, аби судове рішення, ухвалене у справі, не було протиставлене особі, яка не брала участі в цій справі. Висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи у мотивувальній частині рішення. Згідно з ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) перелік обставин, які є предметом доказування у справі; 2) перелік доказів, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; 3) висновок суду про те, яка обставина, що є предметом доказування у справі, визнається судом встановленою або спростованою з огляду на більшу вірогідність відповідних доказів; 4) мотиви визнання доказів більш вірогідними щодо кожної обставини, яка є предметом доказування у справі; 5) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 6) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; 7) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 8) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування. Тобто мотивувальна частина містить мотиви рішення суду - відповіді на питання факту (висновки про встановлені обставини, які мають значення для вирішення справи) і питання права (юридична кваліфікація цих обставин, висновки про наслідки, з якими право пов`язує встановлені обставини). Процесуальний закон не допускає, аби ці висновки були протиставлені особі, яка не брала участь у розгляді справи. Дійсно, певні висновки суду, викладені у мотивувальній частині рішення, можуть мати обов`язкове (преюдиціальне) значення поза справою, у якій вони зроблені судом. Правила про преюдицію викладені у ст. 75 ГПК України. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч. 7 цієї статті правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду. Аналізуючи положення ч. 7 ст. 75 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (п. 32) дійшла висновку, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (пп. 9.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20). Правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (пп. 9.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20). Тобто за положеннями ст. 75 ГПК України висновки суду про встановлені обставини не мають зобов`язуючого (преюдиціального) значення для особи, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини встановлені, а правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, взагалі не є обов`язковою для господарського суду. Отже, будь-які висновки про права, інтереси та (або) обов`язки особи у рішенні суду, яким вирішується приватноправовий спір, з огляду на норми ст. 75 ГПК України не мають для особи, яка не брала участь у розгляді справи, зобов`язуючого значення, тобто не є рішенням про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи. При цьому Велика Палата Верховного Суду зауважує, що неприпустимим є втручання особи в остаточне рішення суду з тих лише підстав, що вона вважає помилковими викладені у мотивувальній частині цього рішення судження, які не мають стосовно неї обов`язкової сили. Висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки особи у резолютивній частині рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 238 ГПК України у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог; розподіл судових витрат. За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача). Тобто резолютивна частина рішення містить присуд, який в силу обов`язковості судового рішення як конституційної засади судочинства (п. 9 ч. 2 ст. 129, ст. 129-1 Конституції України) є обов`язковим до виконання. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Закон не встановлює механізму, який виключав би особу, яка не брала участь у справі, з-під дії судового рішення, якщо таке містить присуд про її права, інтереси та (або) обов`язки (стягує з неї кошти, зобов`язує її вчинити певні дії або утриматись від них, змінює чи припиняє правовідносини з її участю, визнає недійсним або скасовує документ, який посвідчує право особи, тощо). Однак процесуальний закон встановлює право на перегляд справи та оскарження судового рішення для особи, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки (ч. 1 ст. 17 ГПК України). При цьому подання апеляційної скарги особою, не залученою до участі в справі, якщо суд ухвалив рішення про її права, інтереси та (або) обов`язки становить виняток із правила, за яким незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення (п. 1 ч. 2 ст. 261 ГПК України). Тобто законодавець визнав очевидно виправданим втручання в остаточне рішення суду для його перегляду з метою не допустити спрямування обов`язкової сили рішення суду на особу, яка не була залучена до участі у справі. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що у такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а і їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків (п. 108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 916/4093/21). Окрім того, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, має право на перегляд справи та оскарження судового рішення, і для забезпечення цього права процесуальний закон також встановлює виняток з правила, спрямованого на забезпечення остаточності судового рішення, процесуальний закон надає також суду повноваження, які спрямовані на усунення цього порушення і які суд здійснює ex officio".
При цьому Велика Палата Верховного Суду у наведеній постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21 зазначила таке: "скаржник стверджує, що права ОСОБА_3 , який не брав участі у справі, були порушені судом апеляційної інстанції, оскільки в оскарженій постанові суд надав оцінку його діям як покупця спірного майна без його безпосередньої участі у справі. На думку скаржника, апеляційний суд ухвалив рішення про права та інтереси незалученої до участі у справі особи, у тому числі право на звернення до суду з зустрічним позовом з вимогами щодо реституції. Велика Палата Верховного Суду з огляду на свої викладені висновки про тлумачення п. 8 ч. 1 ст. 310 ГПК України звертає увагу на те, що оскаржена постанова апеляційного суду у мотивувальній частині містить висновки про правову кваліфікацію дій ОСОБА_3 , що не є рішенням про його права, інтереси або обов`язки".
Закриття апеляційного провадження регулює ст. 264 ГПК України. Так, законодавець у п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Верховний Суд неодноразово зазначав таке:
- особа, яка не брала участі у справі внаслідок відкриття провадження за її апеляційною скаргою користується процесуальними правами й несе процесуальні обов`язки учасника справи, однак у розумінні ст. 41 ГПК України вона не є учасником справи, оскільки не є стороною чи третьою особою у цій справі. Водночас за приписами п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Системний аналіз наведеної норми процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. Якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, у зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження (див. постанову Верховного Суду від 27.01.2026 у справі № 910/4552/23);
- суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи прийнято оскаржуване судове рішення про права, інтереси та/або обов`язки скаржника, про які саме, в якій саме частині судового рішення прямо вказано про таке, та після встановлення цих обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права, інтереси та/або обов`язки заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права та/або обов`язки, та/або інтереси стосовно сторін у справі судом не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду (див. постанови Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/22354/15, від 11.07.2018 у справі № 911/2635/17, постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 14.08.2019 у справі № 62/112, від 16.01.2020 у справі № 925/1600/16).
Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема, й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").
Керуючись ст.ст. 17, 254, 264 ГПК України, врахувавши висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини, дослідивши наявні у матеріалах справи документи відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, апеляційний господарський суд установив таке: 
- у суді першої інстанції у справі № 922/341/24 розглядався спір між державою в особі Харківської районної військової адміністрації Харківської області і Височанською селищною радою щодо належності права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6325156700:00:018:0129. Зокрема, суд першої інстанції вирішував питання правового статусу земельної ділянки, підставності набуття відповідачем права комунальної власності на спірну земельну ділянку і визначав належного суб`єкта права власності на неї;
- як в мотивувальній, так і у резолютивній частинах рішення від 03.05.2024 суд першої інстанції не робив будь-яких висновків щодо прав, інтересів чи обов`язків ОСОБА_1 . Рішення не містить суджень щодо майна, яке, на думку ОСОБА_1 , належить їй і знаходиться на відповідній земельній ділянці; 
- оскаржуваним рішенням не встановлено, не змінено та не припинено жодного права ОСОБА_1 , не покладено на неї будь-яких обов`язків. 
Отже, як убачається із матеріалів справи, на виконання вимог процесуального закону, апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, на рішення суду першої інстанції, належним чином дослідив і перевірив доводи її апеляційної скарги та встановив, що рішення суду не містить висновку про її права, інтереси та обов`язки, а також те, що ОСОБА_1 не є безпосереднім учасником у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами та підставно закрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою останньої згідно з п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України. Доводи ОСОБА_1 свідчать лише про можливий ймовірний вплив рішення суду на її права та інтереси, однак не підтверджують, що рішенням суду першої інстанції було вирішено питання про її права, інтереси чи обов`язки у розумінні ст.ст. 17, 254 ГПК України та з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04.03.2026 у справі № 922/5241/21.
Щодо посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 14.07.2020 у справі № 910/14224/18, то оскаржуване судове рішення не суперечить висновкам, викладеним у постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, оскільки у цій справі Великою Палатою Верховного Суду ухвалювалось рішення за інших фактичних обставин справи і в ній не перевірялася правильність застосування судами попередніх інстанцій п. 3 ч. 1 ст. 264 ГПК України як у цій справі. Щодо посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 14.07.2020 у справі № 910/14224/18, то така відсутня у Єдиному державному реєстрі судових рішень. Натомість 26.03.2019 у цій справі № 910/14224/18 апеляційним господарським судом ухвалювалась постанова, яка не є судовим рішенням невідповідність якому є підставою касаційного оскарження, встановленою п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України. 
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків апеляційного господарського суду не спростовують, зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішенням суду попередньої інстанції по суті спору, є замаскованою процедурою нового судового розгляду справи та перегляду судового рішення, яке набрало законної сили. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
З огляду на наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду апеляційної інстанції - без змін.
Згідно з ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на скаржника.
Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 у справі № 922/341/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.