Номер провадження: 22-ц/813/4638/26 
Справа № 947/37950/25
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Гниличенко М.В. 11 грудня 2025 року у м. Одеса, -
встановила:

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 10000 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття - до ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 10000 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття - до ІНФОРМАЦІЯ_4 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку/доходу відповідача щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду 08.10.2025 року та до досягнення повноліття ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , та у подальшому з 27.01.2027 року стягувати аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку/доходів відповідача на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та до досягнення нею повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
В решті позовних вимог – відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, розглядаючи заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, фактично вийшов за межі позовних вимог та ухвалив рішення про стягнення аліментів у частці від доходу батька.
Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.
У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно ч. 1-2 ст. 27 вказаної Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).
Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлений прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років, який складає 3196 грн., тому розмір аліментів, який стягується судом приблизно повинен співвідноситься з вказаною сумою.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 27.11.2010 року зареєстрували шлюб, про що було складено актовий запис №1146, що вбачається з свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданого повторно Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Від спільного шлюбу у сторін є двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Заочним рішенням Київського районного суду м Одеси від 01.04.2024 року у справі № 947/3897/24 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу було задоволено. Вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили 02.05.2024 року, встановлено, що сторони проживають окремо з березня 2022 року, спорів щодо визначення місця проживання дітей та щодо поділу спільного майна не заявлено.
ОСОБА_1 зазначала у позові, що вона разом з дітьми перебуває за кордоном та витрачає значні кошти на утримання дітей, які сягають до 20000 грн. на місяць, відповідно до довідок про оплату навчання. Відповідач протягом останнього року матеріальної допомоги на утримання дітей не надавав, тому позивач вимушена була поставити питання про стягнення аліментів в судовому порядку. 
До позову представником позивача було надано документи про навчання дітей у початковій школі та середньої загальноосвітньої школи приватної навчальної установи ім. Дона Боско місто Генуя, з перекладом з італійської мови на українську мову, з яких вбачається, що вартість навчання за дитину ОСОБА_5 за 2023/2024 рік складає 1484,00 євро; вартість навчання за 2024/2025 рік складає 2028,00 євро; вартість навчання за дитину ОСОБА_6 за 2023/2024 рік складає 2434,00 євро. Також, надано довідку про прострочені неоплачені платежі за навчання в розмірі 2750,00 євро (а.с.19, 20, 28).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що обидва батьки є працездатними, зокрема відповідачем до відзиву надано довідку ТОВ «Сталь Мейд» від 15.10.2025 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 з 01.04.2025 року працює на посаді начальника дільниці АТО «Південь», крім того із розрахункового листа станом на листопад 2025 року його фактична заробітна плата, яка підлягає до виплати складає 18874,24 грн. (а.с.52-54).
Судом правильно звернуто увагу позивача на норми ч. 2 ст. 60 ЦПК України, якими встановлено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Однак, у даному випадку, при зверненні із позовом про стягнення аліментів з відповідача у розмірі 20000 грн., представником ОСОБА_1 не надано жодного документа на підтвердження такого матеріального стану позивача, який би давав змогу сплачувати аліменти у визначеному позивачем розмірі, приймаючи до уваги, що обидва батьки повинні отримувати дитину в межах своїх фінансових можливостей. 
Не додано таких доказів ОСОБА_1 і до апеляційної скарги.
Колегія суддів приймає до уваги, що аліменти зазвичай не покривають усіх витрат на дитину, тому більша частина фінансового навантаження часто лягає на того з батьків, з ким дитина проживає, але позивач, звертаючись з позовом про стягнення аліментів з іншого батька, повинен надавати підтверджуючи документи щодо можливості іншого батька станом на час розгляду справи в суді надавати збільшену матеріальну допомогу в розмірі 20000 грн. на дітей. 
Однак, дійшовши вірних висновків щодо вказаних обставин справи, судом першої інстанції необґрунтовано зазначено, що з відповідача на користь позивача підлягали стягненню аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частині з усіх видів заробітку/доходу відповідача щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 08.10.2025 року і до досягнення дітьми повноліття.
Колегія суддів наголошує на тому, що діючим законодавством вибір способу стягнення аліментів визнаний виключним правом саме стягувача аліментів. Чинна редакція ч. 2 ст. 181 СК України позбавляє суд такої можливості, надаючи винятково стягувачу аліментів право вибору способу їхнього стягнення. Це право стягувача є безумовним, суд не може на власний розсуд змінювати спосіб стягнення аліментів незалежно від провадження (наказне або позовне), в якому стягуються аліменти.
Відтак, оскільки у цій справі позивачка заявила вимогу про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, то суд першої інстанції не мав повноважень виходити за межі позовних вимог та присуджувати аліменти у частці від доходу відповідача.
Визначаючи розмір стягнення аліментів у твердій грошовій сумі відповідно до заявлених позовних вимог, колегія суддів враховує обов`язок обох батьків утримувати дітей до повноліття, розмір гарантованого законодавством України прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, те, що відповідач є особою працездатного віку та має можливість надавати матеріальну допомогу, а неповнолітні діти сторін вочевидь потребують такої допомоги зі сторони батька.
Тому суд апеляційної інстанції, зважаючи на реальні і розумні потреби в матеріальному утриманні неповнолітніх дітей, взаємний обов`язок батьків щодо її утримання, матеріальне становище дітей, інші встановлені обставини, що мають значення в їх сукупності, вважає необхідним стягнення аліментів з відповідача на утримання сина та дочки в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно на кожну дитину, та до набуття дітьми повноліття.
Що стосується вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн., то колегія суддів погоджується із доводами суду про їх необґрунтованість, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Таким чином, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».
Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача до позову було надано лише ордер та договір про надання правничої допомоги від 01.09.2025 року, однак документів, які б засвідчували факт того, що ОСОБА_1 дійсно понесла витрати на правничу допомогу, матеріали справи не містять. При цьому в п. 2.1 договору про надання правової допомоги визначено, що за надані послуги за цим договором клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі, визначеному в додатковій угоді, підтвердженням надання адвокатом клієнту послуг є Акт, проте вказаних доказів а ні до позову, а ні до апеляційної скарги позивачем не додано.
Таким чином, оскільки витрати на правову допомогу теж підлягають доказуванню, однак ОСОБА_1 до позову та до апеляційної скарги не додано жодного документального підтвердження щодо витрат на правову допомогу та їх розрахунку, то колегія суддів погоджується із висновком суду про відмову у задоволенні позову в цієї частині вимог за недоведеністю. 
При вищевказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.12.2025 року підлягає скасуванню в частині визначення способу стягнення аліментів із ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2025 року — скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку/доходу відповідача щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду 08.10.2025 року та до досягнення повноліття дітьми.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей — задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду 08.10.2025 року, та до досягнення повноліття ОСОБА_3 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 5000 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду 08.10.2025 року, та до досягнення повноліття ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
В іншій частині судове рішення залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 08 вересня 2026 року.

Судді Одеського
апеляційного суду С.О. Погорєлова

Є.С. Сєвєрова

Л.М. Вадовська