ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року
м. Київ

справа № 723/2424/21
провадження № 61-14629св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Красноїльська селищна рада Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 , на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 червня 2025 року у складі судді Яківчика І. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Литвинюк І. М., Височанської Н. К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Красноїльської селищної ради Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним договору міни земельних ділянок, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі рішення Сторожинецької районної державної адміністрації від 26 квітня 1997 року № 164 матері позивачки - ОСОБА_7 26 травня 1997 року видано сертифікат на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності агрофірми «Красна», розміром 1,02 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).
Рішенням Красноїльської селищної ради від 19 червня 2002 року № 20-2/2002 дозволено передачу громадянам в натурі земельні частки (паї) зокрема в урочищі «ДОК», на підставі сертифікатів відповідно до списку власників земельних часток (пай), який є додатком № 1 до цього рішення, та схеми розподілу земельних ділянок між власниками земельних паїв.
Відповідно до додатку № 1 до вказаного рішення, викопіювання з плану землекористування по Красноїльській селищній раді та схеми розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) в урочищі «ДОК» смт Красноїльськ ОСОБА_7 розподілено земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,15 га в цьому урочищі, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського товариства.
ОСОБА_7 , користуючись цією земельною ділянкою та сплачуючи податок на землю, 05 квітня 2019 року звернулася до Красноїльської селищної ради із заявою про виділення їй земельної частки (пай) в натурі в урочищі «ДОК» на підставі належного їй сертифіката, однак відповіді не отримала, що стало причиною звернення до суду.
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 15 січня 2020 року позов ОСОБА_7 задоволено. Зобов`язано Красноїльську селищну раду Сторожинецького району виділити ОСОБА_7 із земель колишньої агрофірми «Красна» в урочищі «ДОК» у смт Красноїльськ Сторожинецького району Чернівецької області в натурі (на місцевості) земельну ділянку площею 0,15 га відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧВ № 0128741 виданого 26 травня 1997 року на підставі рішення Сторожинецької районної державної адміністрації від 26 квітня 1997 року № 164. На виконання рішення суду було видано виконавчий лист, за яким відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Після її смерті позивачка ОСОБА_1 прийняла спадщину.
Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2020 року замінено стягувача ОСОБА_7 на ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа про зобов`язання Красноїльську селищну раду виділити ОСОБА_7 із земель колишньої агрофірми «Красна» в урочищі «ДОК» у смт Красноїльськ Сторожинецького району Чернівецької області в натурі земельну ділянку площею 0,15 га відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧВ № 0128741, виданого 26 травня 1997 року на підставі рішення Сторожинецької районної державної адміністрації від 26 квітня 1997 року № 164.
Постановою державного виконавця Сторожинецького районного відділу ДВС від 02 квітня 2021 року виконавче провадження повернуто стягувачу ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що право власності на земельну ділянку, яка відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) та рішення суду має бути виділена в урочищі «ДОК» ОСОБА_1 , належить ОСОБА_2 на підставі договору міни земельних ділянок.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 13 листопада 2018 року за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 7324555400:01:005:0243, площею 0,1463 га на підставі договору міни земельних ділянок від 13 листопада 2018 року, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована у смт Красноїльськ Сторожинецького району Чернівецької області.
Згідно з договором міни земельних ділянок від 13 листопада 2018 року ОСОБА_8 передав ОСОБА_2 у власність земельну ділянку, кадастровий номер 7324555400:01:005:0243, площею 0,1463 га в обмін на земельну ділянку кадастровий номер 7324555400:01:004:0401, площею 0,01 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 .
Позивачка вважала, що рішення Красноїльської селищної ради Сторожинецького району Чернівецької області від 20 квітня 2018 року № 41-12/18 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та надання ОСОБА_8 у власність земельної ділянки, кадастровий номер 7324555400:01:005:0243, площею 0,1463 га є незаконним та підлягає скасуванню.
Позивачка вважала, що ОСОБА_8 не брав участі у розподілі земельних часток (паїв) в урочищі «ДОК» і земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,15 га в цьому урочищі йому не було розподілено.
Позивачка вважала, що рішення Красноїльскої селищної ради від 20 квітня 2018 року № 41-12/18 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання ОСОБА_8 у власність земельної ділянки, кадастровий номер 7324555400:01:005:0243, площею 0,1463 га яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована в урочищі «ДОК» смт Красноїльськ Сторожинецького району Чернівецької області, є незаконним та порушує право позивачки на отримання у власність цієї земельної ділянки.
Позивачка вважала, що договір міни земельних ділянок від 13 листопада 2018 року за яким ОСОБА_8 передав ОСОБА_2 у власність земельну ділянку, кадастровий номер 7324555400:01:005:0243, площею 0,1463 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та який порушує право позивачки на отримання цієї земельної ділянки у власність, слід визнати недійсним.
Також просила визнати незаконним та скасувати рішення Красноїльської селищної ради Сторожинецького району Чернівецької області від 20 квітня 2018 року № 41-12/18 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання ОСОБА_8 у власність земельної ділянки, кадастровий номер 7324555400:01:005:0243 площею 0,1463 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована в урочищі «ДОК» смт Красноїльськ Сторожинецького району Чернівецької області.
Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1463 га, кадастровий номер 7324555400:01:005:0243, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, реєстраційний номер 1623121773245.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 червня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Красноїльської селищної ради Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення селищної ради про затвердження технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним договору міни земельних ділянок, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку відмовлено. 
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції врахував, що позивачка не надала жодних документів, які б достовірно вказували, що їй чи членам її родини надавалась у власність чи користування саме спірна земельна ділянка, що свідчить про недоведеність позову в частині зазначення законності користування цією земельною ділянкою позивачем чи будь-ким із членів її родини. Водночас зазначив, що позовні вимоги в частині визнання незаконним рішення Красноїльської селищної ради Чернівецької області та в частині визнання недійсним договору міни є необґрунтованими.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 червня 2025 року залишено без змін.
У вказаній постанові апеляційного суду зазначено, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що права позивачки не порушені, однак помилково зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У листопаді 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 , на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 червня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування частини четвертої статті 600, частини першої статті 605 Цивільного кодексу України без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 311/2297/21, від 10 травня 2018 року у справі № 387/266/17, від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також, вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 152 Земельного кодексу України, з урахуванням статей 3, 9 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» та статей 89, 110 ЦПК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявниця також зазначає, що:

- судами першої та апеляційної інстанцій не було досліджено належним чином список осіб, яким виділено земельні частки (пай) в урочищі «ДОК» смт Красноїльськ, не надали оцінку доводам позивачки про те, що ОСОБА_8 не був включений до цього списку та в передбачуваному законом порядку йому не було розподілено земельну ділянку в цьому урочищі;

- не відповідають закону висновки судів про те, що для вирішення подібних спорів земельна ділянка (її частина), що є предметом спору, має бути ідентифікована шляхом визначення координат поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі, що стало підставою для відхилення судами попередніх інстанцій висновку судової земельно-технічної експертизи від 19 травня 2023 року № 69;

- відхиляючи єдиний висновок експерта у справі на стадії ухвалення судового рішення, суд першої інстанції не забезпечив повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи, зокрема, не поновив судовий розгляд з метою призначення повторної судової експертизи;

- суди попередніх інстанцій не врахували, що відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. На підставі оскаржуваного рішення селищної ради було здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що в подальшому позбавило позивачку можливості реалізувати своє майнове право на виділення належної їй земельної ділянки в натурі та отримання її у власність.

Відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 , на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 червня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 21 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 , на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 червня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2026 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 , на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 червня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано зі Сторожинецького районного суду Чернівецької області матеріали справи № 723/2424/21; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.
У лютому 2026 року матеріали справи № 723/2424/21 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою від 01 липня 2026 року Верховний Суд призначив справу № 723/2424/21 до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є правонаступником (спадкоємцем) ОСОБА_7 , якій на підставі рішення Сторожинецької районної державної адміністрації від 26 квітня 1997 року № 164 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності агрофірми «Красна» розміром 1,02 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

Рішенням Красноїльської селищної ради Сторожинецького району від 19 червня 2002 року № 20-2/2002 дозволено передачу громадянам в натурі земельні частки (паї) зокрема в урочищі «ДОК», на підставі сертифікатів відповідно до списку власників земельних часток (пай), який є додатком № 1 до цього рішення, та схеми розподілу земельних ділянок між власниками земельних паїв.

Відповідно до додатку № 1 до вказаного рішення, викопіювання з плану землекористування по Красноїльській селищній раді та схеми розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) в урочищі «ДОК» смт Красноїльськ ОСОБА_7 розподілено земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 0,15 га в цьому урочищі, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 15 січня 2020 року зобов`язано Красноїльську селищну раду Сторожинецького району виділити ОСОБА_7 із земель колишньої агрофірми «Красна» в урочищі «ДОК» у смт Красноїльськ Сторожинецького району Чернівецької області в натурі (на місцевості) земельну ділянку площею 0,15 га відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧВ № 0128741, виданого 26 травня 1997 року на підставі рішення Сторожинецької районної державної адміністрації від 26 квітня 1997 року № 164. На виконання рішення суду видано виконавчий лист, за яким відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2.

Встановлено, що на момент настання смерті ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та на момент виконання рішення суду від 13 листопада 2020 року про зобов`язання Красноїльської селищної ради виділити вже ОСОБА_1 , як правонаступнику ОСОБА_7 в натурі (на місцевості) земельну ділянку площею 0,15 га відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай), вказана земельна ділянка, межі якої не були виділені в натурі (на місцевості), належала на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору міни земельних ділянок від 13 листопада 2018 року, укладеному між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 .

На підставі рішення Красноїльської селищної ради Чернівецької області від 20 квітня 2018 року № 41-12/18, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_8 надано у власність за рахунок земель запасу селищної ради земельну ділянку площею 0,1463 га (кадастровий номер 7324555400:01:005:0243), для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в урочищі «Док».

Згідно з договором міни земельних ділянок від 13 листопада 2018 року ОСОБА_8 передав ОСОБА_2 у власність земельну ділянку, кадастровий номер 7324555400:01:005:0243, площею 0,1463 га в обмін на земельну ділянку кадастровий номер 7324555400:01:004:0401, площею 0,01 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 .

Як видно з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 13 листопада 2018 року відповідачка ОСОБА_2 зареєструвала право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 7324555400:01:005:0243, площею 0,1463 га на підставі договору міни земельних ділянок від 13 листопада 2018 року, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована у смт Красноїльськ Сторожинецького району Чернівецької області.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Верховний Суд звертає увагу на те, що положення законодавства для ефективності їхнього застосування слід тлумачити з урахуванням вимоги розумності (розсудливості).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 звертала увагу судів на те, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року
у справі № 368/403/21 (провадження № 61-10613св24).

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частини перша та друга статті 78, частина перша статті 79 ЗК України визначають право власності на землю як право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно зі статтею 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений статтею 118 ЗК України.

Проєкт відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

За змістом положень статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Частинами першою-другою статті 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Відповідно до частини першої статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною першою статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, незаконним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення).

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України, зокрема: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Вказаний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18).

Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

Частиною третьою статті 158 ЗК України визначено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Такий висновок наведено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

Вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність і про скасування державної реєстрації такого права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ці рішення та реєстрація створюють відповідні перешкоди (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 (провадження № 14-86цс22)).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись із позовом у цій справі, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що рішення Красноїльської селищної ради Сторожинецького району Чернівецької області від 20 квітня 2018 року № 41-12/18 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання ОСОБА_8 у власність земельної ділянки, кадастровий номер 7324555400:01:005:0243, площею 0,1463 га порушує її право на виділення їй в натурі (на місцевості) земельної ділянки.

Зокрема, посилалась на те, що рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 15 січня 2020 року зобов`язано Красноїльську селищну раду Сторожинецького району виділити ОСОБА_7 (спадкодавиці ОСОБА_1 ) із земель колишньої агрофірми «Красна» в урочищі «ДОК» у смт Красноїльськ Сторожинецького району Чернівецької області в натурі (на місцевості) земельну ділянку площею 0,15 га відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧВ № 0128741 виданого 26 травня 1997 року на підставі рішення Сторожинецької районної державної адміністрації від 26 квітня 1997 року № 164. На виконання рішення суду видано виконавчий лист, за яким відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2. Постановою державного виконавця Сторожинецького районного відділу ДВС від 02 квітня 2021 року виконавче провадження повернуто стягувачу ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що право власності на земельну ділянку, яка відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) та рішення суду має бути виділена в урочищі «ДОК» ОСОБА_1 , належить ОСОБА_2 на підставі договору міни земельних ділянок.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення її прав оспорюваним рішенням селищної ради.

Верховний Суд вважає висновки судів попередніх інстанцій про відсутність порушеного права ОСОБА_1 передчасними, з огляду на судове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 15 січня 2020 року, яким зобов`язано Красноїльську селищну раду Сторожинецького району виділити ОСОБА_7 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ) саме земельну ділянку в урочищі «ДОК».

Висновком експертизи встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 7324555400:01:005:0243 площею 0,1463 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка є у власності ОСОБА_2 , є земельною ділянкою під номером НОМЕР_1 площею 0,15 га відповідно до рішення Красноїльської селищної ради від 19 червня 2002 року № 20-2/2002, списку власників земельних часток (паїв), який є додатком № 1 до цього рішення та схеми розподілу земельних ділянок між власниками земельних паїв, так як в схемі розподілу земельних часток (паїв) під номером 5 значиться земельна частка (пай) гр. ОСОБА_7 площею 0,15 га відповідно до сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧВ № 0128741, виданого 26 травня 1997 року на підставі рішення Сторожинецької районної державної адміністрації від 26 квітня 1997 року № 164. 

Відхиляючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій посилались на те, що висновок судово-технічної експертизи від 19 травня 2023 року № 69 є неналежним доказом у справі, оскільки вказана експертиза проведена на підставі координат поворотних точок меж цієї земельної ділянки (паю), що наявні в технічній документації матеріалів справи, а межі земельної ділянки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 (матір ОСОБА_7 ) визначались посередництвом дерев`яної огорожі та межових знаків. При цьому в експертному висновку не зазначено, яким чином експерт прив`язав просторові поворотні точки до огорожі та чи вказана огорожа є межовим знаком (знаками), передбаченим кадастровими правилами, та яким чином ця огорожа ідентифікується із особою ОСОБА_1 або її матір`ю ОСОБА_7 або із належним їм правом на земельну частку (пай).

Верховний Суд також звертає увагу на те, що у разі наявності сумніву у висновку експерта норми ЦПК України передбачають певний процесуальний алгоритм дій. Так, згідно з частиною п`ятою статті 102 ЦПК України суд може як за заявою учасника справи, так і з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. Крім того, якщо висновок експерта є неясним, то суд як за клопотанням учасника справи, так і з власної ініціативи може призначити іншу експертизу (додаткову, повторну), що передбачено статтями 103, 113 ЦПК України. Цим самим забезпечується виконання судом завдання цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальної дії, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд зобов`язаний забезпечити (організувати) дійсно змагальний процес, тобто створити особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків.

Таким чином, суд першої інстанції не дотримав основних принципів цивільного судочинства - змагальності сторін і диспозитивності, та зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Вказане порушення не виправив і суд апеляційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Зважаючи на те, що суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних у справі доказів, суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду першої інстанції належить урахувати зазначене у цій постанові, забезпечити сторонам право на справедливий розгляд, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм та аргументам сторін відповідну правову оцінку, у випадку непогодження з наявним у матеріалах справи експертним висновком, призначити у справі іншу експертизу (додаткову, повторну), за результатами проведення якої розглянути заявлені позивачкою вимоги відповідно до норм чинного законодавства.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, тому Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 червня 2025 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць    Р. А. Лідовець    Ю. В. Черняк