ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2026 року	справа № 380/18173/25	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Грень Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ФОП ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, -
у с т а н о в и в:
до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Львівської міської ради, ФОП ОСОБА_2 з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення Львівської міської ради №836 від 19.08.2025 "Про впорядкування території біля комунального ринку".
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення порушує його права як законного власника об`єкта нерухомого майна — приміщення магазину загальною площею 67,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано в установленому законом порядку. Позивач вказує, що знесення/демонтаж об`єктів нерухомості (навіть самочинно реконструйованих) відповідно до ст. 376 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» можливе виключно за рішенням суду, а не на підставі одностороннього адміністративного рішення органу місцевого самоврядування. Також позивач звертає увагу на недобросовісну та суперечливу поведінку відповідача-1, оскільки міській раді достеменно відомо про наявність права власності на приміщення магазину за позивачем з 2012 року. Просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою від 08.09.2025 задоволено заяву позивача про забезпечення позову.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2026 скасовано ухвалу Львівського окружного адміністративного суду про забезпечення позову від 08.09.2025.
Ухвалою від 10.09.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін.
На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (вх,№75281 від 19.09.2025) у якому заперечує проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування вказує, що оскаржуване рішення ухвалене в межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України. Вказує, що під час обстеження земельної ділянки комунальної власності у 2024 році було виявлено, що позивач самовільно зайняв комунальні землі та розмістив на них дві металеві тимчасові споруди (ТС) площею 25,00 кв.м та 26,00 кв.м. Оскільки термін дії паспортів прив`язки вказаних споруд закінчився 31.12.2019 року і не продовжувався, вони є самовільно встановленими і підлягають демонтажу в межах заходів із благоустрою території відповідно до Наказу Мінрегіону № 244 та Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Крім того, міська рада наголошує, що первинний об`єкт нерухомого майна площею 67,9 кв.м, на який посилається позивач, фактично відсутній на земельній ділянці. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Від позивача на адресу суду надійшло клопотання про долучення додаткових доказів (вх.26269 від 09.04.2026), зокрема ухвали Львівського апеляційного суду від 23.03.2026 у справі № 1309/5870/12, якою апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.10.2012 про визнання права власності за ОСОБА_2 на магазин було залишено без розгляду, що свідчить про чинність правовстановлюючого документа.
Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.
ОСОБА_1 є власником приміщення магазину загальною площею 67,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується нотаріально посвідченим Договором купівлі-продажу приміщення магазину від 30.11.2012 (зареєстрованим у реєстрі за № 955) та Витягом про державну реєстрацію прав від 05.12.2012 (реєстраційний номер майна 38029694).
Первинно право власності на приміщення магазину площею 67,9 кв.м виникло у відповідача-2 ( ОСОБА_2 ) на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11.10.2012 у справі № 1309/5870/12, яке набрало законної сили. Вказаним судовим рішенням встановлено, що павільйон є капітальною спорудою з нормативним терміном експлуатації 40 років.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 19.05.2023 закрито апеляційне провадження за скаргою Львівської міської ради на зазначене рішення суду від 11.10.2012. Надалі, ухвалою Львівського апеляційного суду від 23.03.2026 у справі № 1309/5870/12 повторну апеляційну скаргу Львівської міської ради залишено без розгляду. Тобто, судове рішення, яким підтверджено капітальний статус об`єкта та визнано право власності, є чинним.
З матеріалів справи встановлено, що внаслідок проведення робіт (демонтажу середнього павільйону площею 21,6 кв.м для облаштування проїзду) площа приміщення магазину зменшилася, і фактично на єдиному фундаменті залишилися дві споруди площею 25,00 кв.м та 26,00 кв.м. Згідно з даними повторної технічної інвентаризації та витягу з Реєстру будівельної діяльності від 02.09.2025 (номер документу Т101:2720-2879-0561-3806), об`єкт обліковується як "приміщення магазину" загальною площею 46,6 кв.м, розташований на АДРЕСА_1 , та має статус існуючої забудови (капітальних споруд).
19.08.2025 року Львівська міська рада прийняла рішення № 836 «Про впорядкування території біля комунального ринку», пунктом 2 якого вирішено: «Демонтувати дві тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 на проміжку від вул. Садової, 2-А - вул. Підміської до АДРЕСА_2 ». Пунктом 3 вказаного рішення комунальному підприємству "Адміністративно-технічне управління" доручено організувати примусовий демонтаж вказаних споруд.
21.08.2025 Залізнична районна адміністрація надіслала позивачу попередження № 32-вих-122006 про необхідність добровільного демонтажу зазначених споруд під загрозою їх примусового знесення.
Вважаючи рішення Львівської міської ради № 836 від 19.08.2025 в частині демонтажу належних йому споруд протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
При вирішенні спору суд керувався таким.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним, а примусове позбавлення права власності може мати місце виключно на підставі закону та за рішенням суду. 
Дані гарантії кореспондуються із положеннями статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якими ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні, а обмеження цього права чи його примусове припинення допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У галузі регулювання земельних відносин повноваження органів місцевого самоврядування визначаються Земельним кодексом України. 
Відповідно до статей 12 та 83 Земельного кодексу України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, при цьому землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. 
Водночас, реалізація міською радою своїх прав власника та розпорядника земель комунальної власності не може здійснюватися без урахування прав власників нерухомого майна, розташованого на таких земельних ділянках. 
Статтею 120 Земельного кодексу України встановлено принцип єдиної правової долі земельної ділянки та розташованих на ній будівлі або споруди, за яким у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок, будівлю або споруду) до набувача переходить відповідне право на земельну ділянку, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому самому обсязі, що були у попереднього землевласника або землекористувача.
Аналогічні правила закріплені статтею 377 Цивільного кодексу України. 
Позивач є законним власником капітальної споруди магазину на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, право власності на який зареєстровано в установленому законом порядку ще в 2012 році та ніким не оспорено, а отже, він наділений законними правами щодо користування відповідними земельними ділянками для обслуговування цього нерухомого майна.
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Статтею 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна) або з моменту його прийняття до експлуатації та державної реєстрації, якщо це передбачено законом. 
Капітальний характер приміщення магазину позивача та виникнення права власності на нього зафіксовані рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.10.2012 у справі № 1309/5870/12, яке набрало законної сили та не може піддаватися під сумнів органом місцевого самоврядування в адміністративному порядку..
У разі наявності ознак самовільного будівництва чи самовільної реконструкції об`єктів нерухомості, застосуванню підлягає спеціальна процедура, визначена статтею 376 Цивільного кодексу України. 
Відповідно до положень цієї статті, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. 
Частиною сьомою статті 376 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі якщо перебудова об`єкта з метою усунення порушень є неможливою, самочинно збудоване нерухоме майно підлягає знесенню за рішенням суду за позовом органу державної влади або органу місцевого самоврядування. 
Даний правовий механізм кореспондується зі статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка визначає, що в разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає припис про усунення порушень вимог законодавства. 
Якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги припису, орган державного архітектурно-будівельного контролю звертається до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта. 
За рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат за рахунок особи, яка здійснила таке будівництво, а виконання судового рішення про знесення здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». 
З аналізу вказаних норм вбачається, що демонтаж або знесення будь-яких частин чи конструкцій нерухомого майна, яке належить громадянам на праві власності, не може бути здійснене в адміністративному порядку на підставі одностороннього рішення муніципального органу, а потребує обов`язкового судового розгляду за позовом компетентних органів контролю.
Суд відхиляє посилання Львівської міської ради на повноваження у сфері благоустрою населених пунктів та правомірність знесення споруд як тимчасових на підставі Наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244. 
Статтею 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності — це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій та встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. 
Відповідно до повторної технічної інвентаризації та діючого витягу з Реєстру будівельної діяльності від 02.09.2025 (реєстраційний номер: Т101:2720-2879-0561-3806), приміщення магазину позивача є капітальною спорудою зі стрічковим бетонним фундаментом, що виключає можливість його демонтажу за спрощеною процедурою, встановленою для тимчасових споруд без фундаменту. 
Закінчення строку дії паспортів прив`язки тимчасової споруди або закінчення строків договорів оренди окремих конструктивних елементів благоустрою, на які посилається відповідач-1, може бути підставою для демонтажу виключно полегшених споруд, встановлених без фундаменту, але не дає органу місцевого самоврядування права в позасудовому порядку руйнувати або демонтувати капітальні капітальні споруди та фундаменти, що є об`єктами нерухомості.
Згідно зі статтями 10, 20 та 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», до повноважень виконавчих органів міських рад дійсно належить організація благоустрою та здійснення контролю за станом територій, а рішення місцевих органів з питань благоустрою є обов`язковими для виконання. 
Проте, благоустрій території міста не може здійснюватися шляхом протиправного та свавільного знищення приватної власності громадян в обхід судових процедур. Згідно з частиною другою статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу. 
Оскільки вирішення спорів про знесення або перебудову об`єктів нерухомого майна за законом віднесено до виключної компетенції судів, виконавчий комітет Львівської міської ради, ухвалюючи оскаржуване рішення про демонтаж споруд на вул. Садовій, 2, вийшов за межі своєї компетенції та перебрав на себе функції судової гілки влади.
Суд також враховує загальні принципи адміністративного судочинства, закріплені в статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких суди при оскарженні рішень суб`єктів владних повноважень перевіряють, чи прийняті вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно. 
Згідно з вимогами частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи. 
Судом встановлено, що Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.09.2023 у справі № 380/10756/22 вже було надано правову оцінку аналогічним правовідносинам тих самих сторін та встановлено преюдиційну обставину: приміщення магазину ОСОБА_1 є об`єктом нерухомого майна (капітальною спорудою), на яке зареєстровано право власності, а тому воно не охоплюється адміністративними рішеннями міської ради щодо демонтажу тимчасових споруд. 
Прийняття Львівською міською радою рішення № 836 від 19.08.2025 суперечить доктрині заборони суперечливої поведінки, яка є складовою принципу добросовісності та верховенства права. 
Міська рада, будучи достеменно обізнаною про право власності позивача на магазин з 2012 року та намагаючись паралельно оскаржити судове рішення про визнання цього права в цивільному судовому порядку, водночас ухвалила адміністративне рішення про примусовий демонтаж цього ж майна як "тимчасових споруд". 
Така поведінка суб`єкта владних повноважень є недобросовісною, спрямованою на нівелювання майнових прав позивача поза судовим процесом, та порушує принцип "належного урядування", сформований у практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у справах "Рисовський проти України" та "Щокін проти України", де вказується на особливу важливість законності, передбачуваності та послідовності дій публічних органів при втручанні у право особи на мирне володіння своїм майном. 
З огляду на вищезазначене, рішення відповідача-1 в оскаржуваній частині не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та пропорційності, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Статтею 376 Цивільного кодексу України та статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що у разі виявлення ознак самовільного будівництва чи реконструкції об`єкта нерухомого майна, його примусове знесення може бути здійснене виключно за рішенням суду, ухваленим за позовом уповноваженого органу державного архітектурно-будівельного контролю. 
Чинне законодавство України не наділяє органи місцевого самоврядування чи їхні виконавчі органи повноваженнями приймати в позасудовому адміністративному порядку рішення про примусове знесення, демонтаж чи розділення на конструктивні елементи об`єктів нерухомого майна, які перебувають у приватній власності громадян.
Окрім цього, поведінка відповідача-1 порушує загально-правовий принцип добросовісності та доктрину заборони суперечливої поведінки, оскільки Львівська міська рада, усвідомлюючи наявність зареєстрованого права власності на приміщення магазину та чинність судового рішення від 11.10.2012, одночасно веде цивільні процесуальні спори щодо оскарження права власності та приймає адміністративні рішення про фактичне фізичне знищення цього ж майна шляхом його позасудового демонтажу. 
Такі дії суб`єкта владних повноважень є очевидно недобросовісними та непропорційними.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 836 від 19.08.2025 в частині демонтажу споруд ОСОБА_1 прийняте поза межами повноважень відповідача-1, всупереч встановленому законом способу та з порушенням гарантованих Конституцією України прав власника, а тому є протиправним та підлягає скасуванню в цій частині.
Відповідно до ч.ч .1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1211,20 грн підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради.
Керуючись статтями 6, 14, 242, 243, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
у х в а л и в:
1.Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Львівської міської ради (79006, м. Львів, площа Ринок 1, ЄДРПОУ 04055896), Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ), про визнання протиправним та скасування рішення — задовольнити повністю.
2.Визнати протиправним та скасувати рішення Львівської міської ради №836 від 19.08.2025 "Про впорядкування території біля комунального ринку".
3.Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради ( ЄДРПОУ 04055896) судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя	Грень Наталія Михайлівна