П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
13 серпня 2026 року | | справа 337/2543/23

Третій апеляційний адміністративний суду складі колегії:
головуючий суддя Суховаров А.В. 
судді Ясенова Т.І., Головко О.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.06.2025 (суддя Артоуз О.О.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Пенсійного фонду України про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Хортицького районного суду м.Запоріжжя із позовом, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви просила суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області №116-к від 18.04.2023 за підписом Голови Комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області Сударикова Ігоря Юрійовича, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 18.04.2023 у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України;
- поновити з 19.04.2023 ОСОБА_1 в правонаступнику Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на посаді аналогічній або рівнозначній посаді головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області;
- стягнути з правонаступника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу, з 19.04.2023 по дату поновлення на посаді, виходячи з розрахунку 904,19 грн середньоденної заробітної плати.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка з 01.04.2019 обіймала посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області. Наказом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області №116-к від 18.04.2023 позивачку звільнено у зв`язку зі скороченням численності та штату працівників відділень відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП. Водночас правонаступником Фонду соціального страхування України є Пенсійний фонд України до штатного розпису якого додано нові посади, функціональні обов`язки працівників за якими передбачають виконання обов`язків, пов`язаних із загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням. Позивачка вважає, що за наявності інших робочих місць, посад, штатних одиниць, які утворилися в процесі реорганізації Фонду соціального страхування України їй було неправомірно не запропоновано переведення на іншу вакантну посаду наявну у роботодавця.
Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2023, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 19.12.2023, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою колегії суддів Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22.01.2025, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2023 та постанову Запорізького апеляційного суду від 19.12.2023 скасовано, провадження у справі закрито.
Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22.01.2025 справу передано для продовження розгляду до Запорізького окружного адміністративного суду.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.06.2025 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що за наявності інших робочих місць, посад, штатних одиниць, тощо, що утворилися в процесі реорганізації Фонду соціального страхування України на підставі редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», позивачці не було запропоновано зайняти жодну з вказаних вакантних посад. При реорганізації УВД ФССУ у Запорізькій області шляхом приєднання такого до системи пенсійного фонду, що супроводжувалося повним скороченням чисельності штату управління дотриманню підлягали законодавчі гарантії, визначені частиною 2 статті 40, частиною 3 статті 49-2 КЗпПУ, зокрема щодо пропонування позивачці та переведення на іншу роботу, яка відповідала її професії та спеціальності в територіальному органі Пенсійного фонду України - ГУ ПФУ у Запорізькій області, як правонаступника в частині прав та обов`язків щодо колишніх працівників. Судом першої інстанції неправильно застосовані норми частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України, оскільки суд дійшов до помилкового висновку про те, що при скороченні всієї чисельності працівників та штату юридичної особи, яка припиняється в процесі приєднання до іншої, працівнику не повинно пропонуватися зайняти вакантну посаду (у тому числі недержавної служби) в юридичній особі- правонаступнику, до якої здійснюється приєднання. При цьому, в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Запорізькій області протягом періоду часу з моменту попередження позивачки про наступне звільнення до моменту звільнення позивачки існували 75 вакантних посад, що підтверджується інформацією, наданою ГУ ПФУ у Запорізькій області у відповідь на адвокатський запит, жодну з яких позивачці не було запропоновано зайняти. Крім того, наявність вказаних вакантних посад, в тому числі 17 вакантних посад не державної служби, свідчить про те, що позивачку повинно було бути ознайомлено з переліком всіх вакантних посад та запропоновано зайняти певну посаду. Ігнорування факту наявності вакантних посад недержавної служби у період з моменту попередження позивачки про наступне звільнення до моменту звільнення свідчить про грубе порушення вимог частини 6 статті 36, частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.
ОСОБА_1 з 01.07.2017 працювала в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на посадах головного спеціаліста відділу експертизи й тимчасової непрацездатності, головного спеціаліста фінансового контролю та аудиту, головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту.
Наказом голови комісії з реорганізації Фонду соціального страхування України №9-ОД від 16.01.2023 «Про скорочення чисельності та штату працівників Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» на виконання пункту 2 розділу VІІ Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та постанови Кабінету Міністрів України №1442 від 27.12.2022 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», керуючись частиною 4 статті 105 ЦК України, статтями 49-2,49-4 КЗпП України та статтею 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вирішено скоротити весь штат та всю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві, з 18.04.2023.
Позивачку 17.01.2023 повідомлено про наступне звільнення 18.04.2023 на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.
Наказом голови комісії з реорганізації Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області №116-к від 18.04.2023 «Про звільнення ОСОБА_2 » позивачку звільнено 18.04.2023 з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору, серед іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41), або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до частини 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до частини 1 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Відповідно до частин 2-3 статті 42 КЗпП України при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:
1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;
2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;
3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;
4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;
5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;
6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;
7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;
8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;
9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби;
10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат;
11) працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої i третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Відповідно до частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, повідомляє державну службу зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Повідомлення має містити інформацію про заплановане масове вивільнення працівників, визначену частиною другою статті 49-4 цього Кодексу, та проведення консультацій з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником). Повідомлення обов`язково подається виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику). У разі наявності кількох первинних профспілкових організацій повідомлення надсилається спільному представницькому органу, утвореному ними на засадах пропорційного представництва, а за відсутності такого органу - виборному органу первинної профспілкової організації (профспілковому представнику), що об`єднує більшість працівників цього підприємства (установи, організації).
У справі, що розглядається, позивача звільнено з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
При цьому звільнення позивача відбулось на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з припиненням юридичної особи шляхом приєднання її до юридичної особи публічного права.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Таким чином, згідно з цією нормою самостійними підставами змін в організації виробництва та праці є скорочення чисельності працівників або скорочення штату працівників.
Чисельність працівників - це списковий склад працівників і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їхньої кількості. Штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства, установи, організації. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.
Факторами, якими може бути зумовлена потреба скорочення чисельності або штату працівників є, зокрема: наміри роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу робіт меншою кількістю персоналу через суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконуваної роботи, для чого працівникам встановлюються відповідні доплати за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; вдосконалення виробництва за допомогою автоматизації виробничих процесів, упровадження яких зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, потрібних для виконання роботи; перепрофілювання підприємства; зменшення обсягу виробництва продукції; інші несприятливі фактори та кризові явища у соціально-економічному розвитку суспільства.
Скорочення чисельності працівників і скорочення штату підприємства, установи, організації - поняття не тотожні, оскільки зі скороченням чисельності майже завжди відбувається скорочення штату і зміна чисельності працівників відповідно відображається у штатному розписі. А при скороченні штату чисельність може не тільки не зменшитися, а інколи навіть збільшитися (постанови Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 761/25605/17, від 28 вересня 2023 року у справі № 487/7770/21, від 23 листопада 2023 року у справі № 540/7633/21).
Варто зазначити, що Верховний Суд неодноразово повторював позицію стосовно того, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Така правова позиція заснована на роз`ясненнях, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», і є сталою у судовій практиці.
Як уже зазначалось вище, положеннями частини першої статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Водночас коли йдеться мова про кількісне скорочення посад (штатних одиниць) роботодавець також повинен з`ясувати хто з цих працівників має переважне право на залишення на роботі.
За правилами частин другої-третьої цієї ж статті Кодексу при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, поряд з іншим: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
При вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець, здійснюючи перевірку кваліфікації і продуктивності праці, повинен досліджувати документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку, про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.
Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але у підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
Наведене свідчить, що при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.
У справі ж, що розглядається, мало місце скорочення чисельності штату, а саме: наказом Голови комісії з реорганізації від 16 січня 2023 року № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» скорочено увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції ФСС України та управлінь виконавчої дирекції ФСС України в областях та м. Києві з 18 квітня 2023 року.
Згідно з пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону України від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що набрав чинності з 01 січня 2023 року) припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.
Варто зазначити, що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 24.05.2023 внесено запис №1001031120021042745 про державну реєстрацію припинення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 41320207). Правонаступником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області є Пенсійний фонд України (код ЄДРПОУ 00035323).
Отже, позивачку звільнено на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з припиненням юридичної особи шляхом приєднання її до юридичної особи публічного права, а правонаступником є саме ПФУ, а не ГУПФУ у Запорізькій області.
Відповідно до частини першої статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) aбo ліквідації.
У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ч. 5 ст. 104 Цивільного кодексу України)
Згідно із частиною третьою статті 105 Цивільного кодексу України учасники юридичної особи, суд a6o орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії a6o ліквідатора та встановлюють порядок i строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» (далі - Постанова № 1442), зокрема:
утворено комісію з реорганізації Фонду соціального страхування України;
утворено комісії з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України;
установлено, що до голови комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду переходять повноваження щодо управління справами Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду на період до завершення їх реорганізації;
зобов`язано голову комісії з реорганізації Фонду та голів комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду здійснити заходи з припинення Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду у чотиримісячний строк з дня набрання чинності Законом України від 21 вересня 2022 року № 2620-IX «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Як уже зазначалось, наказом голови комісії з реорганізації від 16 січня 2023 року №9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» скорочено увесь штат та усю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та м. Києві з 18 квітня 2023 року.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2024 року у справі № 712/4776/23 зазначив, що внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом № 2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинилася, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що спори, які пов`язані із поновленням працівників, звільнених внаслідок реорганізації Фонду та його виконавчої дирекції шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на посадах, вакантний перелік яких віднесено до посад державної служби в органах Пенсійного фонду України, стосуються прийняття на публічну службу та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що на час звільнення таких працівників останні не перебували на державній службі та Пенсійний фонд України і його територіальні органи не здійснювали щодо них публічно-владних управлінських функцій.
Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 826/9815/18 виходив із специфіки публічно-правових відносин, а саме тієї обставини, що повноваження відповідних державних органів не є статичними i можуть передаватись від одного органу до іншого у випадку зміни законодавства. Суд наголосив, що такий перехід може не збігатися у часі з юридичним припиненням суб`єкта владних повноважень унаслідок реорганізації чи ліквідації.
У справі ж, що розглядається, внаслідок передачі Пенсійному фонду України функцій Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень з 01 січня 2023 року виникло публічне правонаступництво, тобто передання адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого внаслідок припинення виконання першим суб`єктом покладеної на нього функції. За часткового правонаступництва від одного до іншого суб`єкта переходять лише окремі права i обов`язки.
При цьому повне (універсальне) правонаступництво передбачає перехід до правонаступника ycix прав i обов`язків (у тому числі майнових) того суб`єкта, якому вони належали раніше. Це має місце, зокрема, у разі припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення). Підстави для повного (універсального) правонаступництва виникають з моменту державної реєстрації припинення юридичної особи, що реорганізується.
За обставинами цієї справи, позивачка обіймала посаду головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області.
Водночас 24.05.2023 до Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію припинення Фонду.
Рішення про припинення Фонду як юридичної особи приватного права та Управління через їх приєднання до Пенсійного фонду України ухвалено шляхом прийняття Закону № 2620-ІХ, тобто законодавчим органом державної влади. Відповідно до пояснювальної записки до цього Закону метою його прийняття є зміцнення фінансової стійкості та покращання надання страхових виплат у системі державного соціального страхування за рахунок: покращення адміністрування в системі загальнообов`язкового соціального страхування працюючих громадян внаслідок зменшення адміністративних структур управління; запровадження єдиної системи управління коштами та єдиної інформаційної системи; посилення державного контролю за використанням коштів соціального страхування.
Законодавець керувався необхідністю модернізувати розрізнені фонди соціального страхування і створити на базі Пенсійного фонду України як найбільш розвинутої мережі територіальних органів управління в системі соціального страхування єдиний ефективний орган управління соціальним страхуванням. 
Відповідно до частини другої статті 81 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридичні особи залежно від порядку їх створення поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Ця норма права містить вказівку на одну зі складових порядку створення юридичних осіб публічного права. У частині третій статті 81 ЦК України вказується, що в ЦК України встановлюється порядок створення виключно юридичних осіб приватного права, тоді, як порядок створення юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом. За частиною другою статті 169 ЦК України територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Однією з ознак юридичної особи публічного права є реалізація публічних інтересів держави чи територіальної громади.. Головна відмінність між ними полягає в тому, що юридичні особи приватного права створюються на підставі установчих документів (статуту або засновницького договору, якщо інше не встановлено законом) рівноправними суб`єктами на договірних засадах, що й визначає приватноправовий характер їх взаємовідносин (пункти 88 - 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 573/1020/22 (провадження №14-40цс23).
Згідно з пунктом 1 Положення № 280 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується i координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1105-XIV правовий статус, порядок утворення та діяльності уповноваженого органу управління визначаються відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Наведене свідчить, що внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом №2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).
Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1105-XIV (у редакції з 01.01.2023) уповноваженим органом управління в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та від нещасного випадку (далі - уповноважений орган управління) є Пенсійний фонд України.
Правові основи організації та діяльності Пенсійного фонду України визначаються, зокрема, Законом України №1058-IV, Положенням № 280.
Згідно із пунктом 12 розділу Прикінцеві положення Закону №1058-IV на працівників Пенсійного фонду та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій Пенсійного фонду, поширюється дія Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).
Так, відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон №889-VIII, яким визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави i суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Частиною третьою статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до частин першої-другої статті 21 Закону № 889-VIII вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.
Повертаючись до обставин цієї справи, функції Фонду соціального страхування України повністю інтегровані в систему Пенсійного фонду України.
Водночас на відміну від припиненої юридичної особи приватного права, трудові відносини яких визначались КЗпП України, працівники Пенсійного фонду України переважно мають правовий статус державних службовців, а їхня діяльність регулюється Законом №889-VIII, що передбачає особливий порядок призначення (конкурс) та проходження служби.
Так, законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби згідно із Законом №889-VІІІ та працівників, трудові відносини яких передбачені приписами КЗпП України, встановив відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців.
При цьому державні службовці у порівнянні з працівниками, трудові відносини яких передбачені приписами КЗпП України, мають різні кваліфікаційні вимоги, до таких посад застосовуються умови проходження конкурсу.
Разом з цим ключовими відмінностями між цими двома правовими статусами, зокрема, є підстави виникнення трудових відносин (трудовий договір, контракт, або наказ про призначення за результатами конкурсу), строк випробувального терміну, призначення рангу державного службовця, складання присяги державного службовця.
Отже, чинним законодавством України не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в органах Пенсійного фонду України як юридичної особи публічного права, що також наділені функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).
Варто також зазначити, що відповідно до статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2136-IX (далі - Закон № 2136-IX) цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.
З аналізу наведеної правової норми висновується, що у період дії воєнного стану стаття 43 Конституції України, в якій передбачено гарантування громадянам захист від незаконного звільнення, обмежено Законом №2136-IX. Разом з цим не застосовуються, зокрема, норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», що регулюють діяльність державних службовців у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Відповідно до абзацу другого статті 7 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо функціонування державної служби та місцевого самоврядування у період дії воєнного стану» від 12 травня 2022 року № 2259-IX (далі - Закон № 2259-IX) після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.
Таким чином, зазначена норма не врегульовує умови та порядок переведення працівників підприємств (установ, організацій), що ліквідуються (припиняються) на посади державної служби, а тому обов`язок запропонувати позивачу вакантні посади в ГУПФУ в Запорізькій області, як і поновити її на іншій рівнозначній посаді в Пенсійному фонді України, у правонаступника роботодавця відсутній, оскільки вакантними є лише посади державної служби, водночас для їх зайняття кандидат повинен відповідати умовам прийняття на посаду державної служби, передбачених Законом № 889-VIII.
Подібне питання вже досліджувалося Верховним Судом та викладено у постанові від 12.05.2026 у межах розгляду справи №592/6585/23, в якій Суд указав, що державні службовці у порівнянні з працівниками, трудові відносини яких передбачені приписами КЗпП України, мають різні кваліфікаційні вимоги, до таких посад застосовуються умови проходження конкурсу.
У справі №592/6585/23 Суд висновував, що ключовими відмінностями між цими двома правовими статусами, зокрема, є підстави виникнення трудових відносин (трудовий договір, контракт, або наказ про призначення за результатами конкурсу), строк випробувального терміну, призначення рангу державного службовця, складання присяги державного службовця. Отже, чинним законодавством України не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в органах Пенсійного фонду України як юридичної особи публічного права, що також наділені функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).
Зазначені висновки підтримані Верховним Судом у постанові від 11.06.2026 №380/11180/23.
Натомість судом першої інстанції встановлено, що позивачка не подавала до ГУПФУ в Запорізькій області заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення її на вакантні посади.
Слід зазначити, що інформація про наявність вакантних посад та умови їх зайняття публікувалася у відкритих джерелах, зокрема на офіційних сторінках у соціальних мережах та інших ресурсах, доступних для ознайомлення працівників.
Наведені обставини свідчать про належне виконання відповідачем своїх обов`язків щодо інформування працівників про наявність вакансій, а відсутність письмового персоналізованого повідомлення позивача про кожну конкретну вакансію не є порушенням з огляду на специфіку правового статусу посад, обмеження, встановлені Законом № 889-VIII, та реальні дії відповідача щодо забезпечення відкритості та доступності інформації про кадрові потреби органу-правонаступника.
При цьому позивач 17.01.2023 отримала попередження про наступне звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 18.04.2023. В цьому попередженні зазначено, що оскільки скороченню підлягає весь штат та чисельність виконавчої дирекції, тому інша робота не пропонується.
В подальшому наказом голови комісії з реорганізації Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області від 18.04.2023 №116-к «Про звільнення ОСОБА_2 » позивачку звільнено 18.04.2023 з посади головного спеціаліста відділу внутрішнього аудиту Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Щодо доводів апелянта про те, що відповідачем не запропоновано їй вакантні посади не державної служби, то колегія суддів звертає увагу на те, що жодних доказів того, що ОСОБА_1 зверталась із заявою до відповідача про призначення її на посаду не державної служби, суду не надано.
Отже, позивачка, будучи обізнаною про наявні вакантні посади, не виявила свого бажання працювати в ГУ ПФУ в Запорізькій області та не звернулась із заявою щодо свого працевлаштування.
Наведене свідчить про відповідність наказу про звільнення позивачки вимогам законодавства.
Що стосується доводів позивача про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, сформованих у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справах №280/531/20, №620/11180/21, №280/726/20 та інших, то суд зауважує, що наводячи приклади справ, розглянутих Верховним Судом, позивачка не указала норми, що застосовано судом усупереч висновків Верховного Суду, а аналіз змісту судових рішень свідчить, що обставини цих справ не є релевантними до спірних правовідносин.
Таким чином, враховуючи встановлені вище обставини та положення законодавства суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наказ голови комісії з реорганізації Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області №116-к від 18.04.2023 про звільнення позивачки відповідає вимогам законодавства та не підлягає скасуванню, як наслідок, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки ці вимоги є похідними.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.
З урахуванням доводів і заперечень сторін, наданих ними доказів, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 16.06.2025 – без змін.

Постанова набирає законної сили з 13.08.2026 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя А.В. Суховаров 

судді Т.І. Ясенова 

судді О.В. Головко