ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21.07.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/636/26	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндера П.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін справу 
за позовом: Комунального підприємства "Управляюча компанія "Комфортний дім" Івано-Франківської міської ради, вул. Незалежності, буд. 161, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76002 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Реприза Захід", вул. Вовчинецька, буд.188, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76019
про стягнення 49 465,64 грн

встановив: Комунальне підприємство "Управляюча компанія "Комфортний дім" Івано-Франківської міської ради звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Реприза Захід" про стягнення 49465,64 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані невиконанням відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості житлово-комунальних послуг наданих позивачем згідно умов Договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком №72(75/70-6.04) від 22.08.2022 та вимог чинного законодавства за період з липня 2021 року по лютий 2026 року, внаслідок чого у нього утворився борг в сумі 49 465,64 грн. При цьому зазначив, що відповідач є правонаступником ТОВ "Реприза".
Господарський суд Івано-Франківської області ухвалою від 25.05.2026 прийняв позовну заяву до розгляду, порушив провадження у справі; відповідно до приписів ст. 252 ГПК України ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами; встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та запропонував сторонам у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження подати заяву з відповідним обґрунтуванням своїх заперечень.
Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Разом з тим, інформація про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження розміщена на офіційній сторінці суду веб-порталу судової влади України.
11.06.2026 відповідач через систему "Електронний суд" направив до суду відзив на позов (вх.№11172/26 від 11.06.2026), відповідно до якого проти позову заперечив та просив суд в позові відмовити. Заперечення мотивує тим, що нежитлове приміщення, яке належить відповідачу на праві власності є автономним з окремим входом, а тому немає нічого спільного з загальним приміщенням для жителів будинку. Стверджує про необгрунтованість нарахування заборгованості за охоплений ним період, в той час як право власності на спірне приміщення зареєстровано за ТОВ "Реприза Захід" 23.05.2023. Крім того, просить суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин.
15.06.2026 позивач через канцелярію Господарського суду Івано-Франківської області подав до суду відповідь на відзив (вх.№11352/26 від 15.06.2026), де просить відхилити доводи наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву, оскільки останні не знайшли свого підтвердження серед долучених до матеріалів справи доказів у справі та з урахуванням приписів законодавства України.
Будь-яких інших клопотань по справі до суду не надходило.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчинення нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з наступного.
Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 747 “Про призначення управителя багатоквартирного будинку на території Івано-Франківської міської територіальної громади” від 18.08.2022 вирішено призначити за результатами конкурсу управителем групи багатоквартирних будинків на території Івано-Франківської міської територіальної громади КП “Управляюча компанія “Комфортний дім” згідно додатку №1 до рішення. 
Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №987 від 20.10.2022 зупинено дію рішення №747 від 18.08.2022 на період дії воєнного стану в частині застосування ціни послуги з управління багатоквартирним будинком. Рішення Івано-Франківської міської ради №987 від 20.10.2022 опубліковано в газеті “Західний кар`єр” №44 (1879) від 03.11.2022.
17.05.2024 виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради прийнято рішення №619 “Про втрату чинності рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 20.10.2022 №987 “Про зупинення застосування ціни послуги з управління багатоквартирним будинком на період дії воєнного стану”, яке опубліковане у газеті “Західний кар`єр” №22 (1961) від 30.05.2024.
Вказані вище рішення міської ради оприлюднено на офіційному сайті Івано-Франківської міської ради: https://www/.namvk.if.ua/.
22.08.2022 між Комунальним підприємством "Управляюча компанія "Комфортний дім" Івано-Франківської міської ради (по договору - управитель/по справі – позивач) в особі т.в.о. директора Білика Василя Йосафатовича, що діє на підставі Статуту та Розпорядження міського голови №120/1-к від 16.08.2022 Департаменту інфраструктури житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради та співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Василя Симоненка,11 в особі заступника міського голови - директора Департаменту інфраструктури, житлової та комунальної політики Івано-Франківської міської ради Смушака Михайла Володимировича, що діє на підставі Рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №545 від 30.06.2022 укладено Договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком №72(75/70-6.04), далі (Договір).
Відповідно до п.1 Договору управитель зобов`язався надавати співвласникам послуг з управління багатоквартирним будинком (далі послуга з управління), що розташований за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Василя Симоненка,11 (далі-будинок), а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з управління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору.
Згідно п.2 Договору список співвласників і площа квартир та приміщень, що перебувають у їх власності, станом на дату укладання договору, зазначаються у додатку 1 до Договору, що є невід`ємною його частиною.
Відповідно до Витягу з Додатку №1 до Договору одним із співвласників багатоквартирного будинку по вул. Василя Симоненка,11 в місті Івано-Франківську був ТОВ “Реприза” з особовим рахунком №1164.
Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №361983063 від 16.01.2024 право власності за нерухомим майном загальною площею 270,7 кв.м, яке знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Василя Симоненка,11 23.05.2023 зареєстровано за ТОВ “Реприза Захід ” (відповідач у справі).
Реєстрація права власності відбулась на підставі передавального акту (серія та номер) №935, №936 від 22.05.2023 та розподільного балансу (серія та номер) №831 від 15.05.2025.
Згідно п. 3 Договору послуга з управління полягає у забезпеченні управителем належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна будинку та його прибудинкової території та включає перелік послуг.
Відповідно до п.10 Договору ціна послуги з управління становить 6,0859 гривень (в тому числі податок на додану вартість, якщо управитель є його платником) на місяць за 1 кв. метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення у будинку та включає:
- витрати на утримання будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна будинку в розмірі 5,6877 гривень відповідно до кошторису витрат па утримання будинку та прибудинкової території (далі - кошторис витрат), що міститься у додатку 5 до нього договору;
- винагороду управителю в розмірі 0,3481 гривень на місяць.
Пунктом 11 Договору плата за послугу з управління нараховується щомісяця управителем та вноситься кожним співвласником не пізніше 15 числа місяця наступного за розрахунковим.
Відповідно до п.12 Договору управитель щороку не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку цього договору звітує перед співвласниками про виконання кошторису витрат відповідно до п. 15 цього договору та подає співвласникам на погодження новий кошторис витрат.
Новий кошторис витрат погоджується співвласниками шляхом прийняття відповідного рішення у порядку, встановленому законом, з подальшим внесенням змін до цього договору. У випадку, якщо новий кошторис витрат співвласниками не погоджено, продовжує діяти раніше погоджений кошторис витрат.
Згідно п. 30 та п. 31 Договору цей Договір набирає чинності з 01.09.2022 та укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від цього договору, він вважається продовженим на один рік.
Судом встановлено, що має місце пролонгація вказаного Договору до 01.09.2027.
Згідно довідки про розрахунки за надані послуги по особовому рахунку №1164, за надання послуг “управління” за липень 2021 року по лютий 2026 року відповідачу нараховано 49 465,64 грн.

Предметом судового розгляду є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача 49 465,64 грн заборгованості за житлові послуги.
Із змісту статті 11 Цивільного кодексу України вбачається, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема з договору.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 626, 627, 628,629 Цивільного кодексу України).
Договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком №72(75/70-6.04) від 22.08.2022, укладений між сторонами в межах чинного законодавства України, є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом та він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).
Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг урегульовано Законом України "Про житлово-комунальні послуги".
Житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (стаття 1 цього Закону).
Частиною 1 статті 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
До житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (стаття 5 цього Закону).
Ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону (частина 1 статті 10 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").
Згідно з частиною 1 статті 9 цього Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України).
Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Нормою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з статтями 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
В порушення умов Договору та вимог законодавства України оплата наданих позивачем житлових послуг за період з липня 2021 року лютий 2026 року належним чином не здійснена, що має місце наявність заборгованості в розмірі 49 465,64 грн, яка є предметом спору.
Пунктом 2 статті 614 Цивільного кодексу України обумовлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Відповідачем не надано суду доказів виконання зобов`язання з оплати вартості наданих позивачем послуг за договором, однак заперечено щодо їх стягнення.
Зокрема, в обгрунтування своїх заперечень щодо заявленого позову відповідач посилався на те, що нежитлове приміщення, яке належать йому на праві власності є ізольованим та надання позивачем послуг з управління будинком не в повному обсязі.
За наведеного, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст. 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (в тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межми будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі та споруди , які призначенні для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, у разі державної реєстрації таких прав.
Закон України “Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку” (далі-Закон №417-VIII) визначає особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулює правові, організаційні та економічні відносини, пов`язані з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління.
Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону №417-VIII багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна (п.1); співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку (п.5); спільне майно багатоквартирного будинку- приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія (п.6); - допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення (п.2).
Отже, твердження відповідача на те, що нежитлове приміщення є автономним (ізольованим), з окремим входом і не має нічого спільного із загальними приміщеннями для жителів будинку, не виключає наявність статусу у відповідача співвласника багатоквартирного будинку, який знаходиться за адресою вул. Симоненка Василя,11, м. Івано-Франківськ, що породжує виникнення відповідних прав та обов`язків стосовно утримання спільного майна та сплати наданих послуг по його утриманню.
Щодо твердження відповідача про невідповідність кількості та якості наданих послуг позивачем, то суд звертає увагу, що відповідач не надав суду доказів в підтвердження такого факту в оскаржуваному періоді.
Споживач має право, зокрема: - одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладеного договору; - на усунення протягом строку, встановленого договорами про надання житлово-комунальних послуг або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг; - на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості (частина 1 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").
Відповідності до п. 20 та п.21 Договору, що у разі ненадання, надання не в повному обсязі або зниження якості послуги з управління багатоквартирним будинком співласник маж право звернутись з відповідною заявою до Управителя та викликати його представника для складення і підписання претензійного акта. Перерахунок розміру плати за Послугу з управління за період її ненадання, надання не в повному обсязі або не відповідної якості здійснюється Управителем.
Відповідач не надав суду належних доказів таких претензійних звернень до Управителя.
Щодо посилання відповідача на необгрунтованість розрахунку заборгованості, у зв`язку із ненаданням належного та деталізованого розрахунку з помісячною розбивкою та деталізацією фактично наданих послуг, то вказані твердження не знайшли свого підтвердження та спростовуються відсутністю встановлення такого обов`язку у Договорі.
Посилання відповідача про невірне нарахування заборгованості за період з липня 2021 року і до 23.05.2023 є необгрунтованими та спростовуються наступним.
Як зазначалось вище, реєстрація права власності відбулось на підставі передавального акту та проміжного звіту, що свідчить про набуття відповідачем у справі права власності на спірне майно шляхом правонаступництва.
За загальним правилом цивільного законодавства (ст. 104 ЦК України) внаслідок правонаступництва до відповідача перейшли всі права та обов`язки попередньої юридичної особи, у тому числі обов`язки щодо виконання договірних зобов`язань.
Будь-яких доказів, які б звільняли відповідача від обов`язків попередника, як співвласника по сплаті наданих послуг з управління багатоквартирного будинку по вул. Василя Симоненка, буд.11, м. Івано-Франківськ суду не надано.
З огляду на вимоги частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обов`язок із доказування слід розуміти, як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з частиною 1 статті 76, частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування (частина 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Оскільки відповідач не довів перед судом належного виконання взятого на себе грошового зобов`язання обумовленого договором та законом, то вимога позивача про стягнення з відповідача вартості наданих послуг з утримання будинку та прибудинкової території в сумі 49 465,64 грн є обгрунтованою.
Що стосується заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, то суд з урахуванням фактичних обставин, вважає що застосування цього правового інституту не є можливим.
Так, приписами ст. 256, 257, 267 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до положень п. 12 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин Кабінет Міністрів України установив на підставі постанови № 211 від 11.03.2020 з 12.03.2020, який відмінено постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 з 24 год. 00 хв. 30.06.2023.
Також згідно із п. 19 розділу Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (у діючій редакції на момент звернення із позовом до суду) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
З 04.09.2025 набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025 №4434-IX. Наведений Закон скасував зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п.19 з розділу Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу.
Враховуючи наведене, строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, в силу приписів п. 12 Прикінцевих положень ЦК України продовжено на строк дії карантину, а в силу приписів п. 19 Прикінцевих положень ЦК України перебіг позовної давності було зупинено на строк дії воєнного стану до виключення вказаного п.19 з розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу (з 24.02.2022 до 04.09.2025).
За наведеного судом встановлено, що станом на час звернення із позовом до суду (20.05.2026) трирічний строк позовної давності не сплив.
Отже, у суду відсутні правові підстави для висновку, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення із позовом до суду, а отже і відсутні правові підстави для відмови в позові за таких обставин.
Як зазначає Європейський суд з прав людини у рішенні від 05.02.2009 у справі "Олюджіч проти Хорватії" навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення. Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2014 у справі "Мала проти України", від 07.10.2010 у справі "Богатова проти України"). Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2014 у справі "Мала проти України"). Водночас вимога пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами.
Виходячи з аналізу вище викладеного та правових норм, визначених Господарським процесуальним кодексом України, Конституцією України, рішення господарського суду повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального, процесуального права та фактичними обставинами справи, достовірно встановленими судом, і не може ґрунтуватись на припущеннях.
Слід сказати, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію.
Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду. Така ж правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18.
З аналізу наведеного вище, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог та таких, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст.237 Господарського процесуального кодексу України суд, при ухвалені рішення, вирішує питання щодо розподілу судових витрат по справі.
Згідно з приписами п.12 ч.3 ст.2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Склад та порядок розподілу судових витрат визначено главою 8 розділу I ГПК України.
При зверненні з позовом до суду, позивач заявив до стягнення судового збору в розмірі 3328,00 грн.
Враховуючи приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України та результат вирішення спору судовий збір по справі слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача.
Керуючись статтями 73-79, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

позов Комунального підприємства "Управляюча компанія "Комфортний дім" Івано-Франківської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Реприза Захід" про стягнення 49 465,64 грн - задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Реприза Захід" (вул. Вовчинецька, буд.188, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76019, код 44976976) на користь Комунального підприємства "Управляюча компанія "Комфортний дім" Івано-Франківської міської ради (вул. Незалежності, 161, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківська область, 76002, код 44051740) 49 465,64 грн (сорок дев`ять тисяч чотириста шістдесят п`ять гривень шістдесят чотири копійки) боргу та 3 328,00 грн (три тисячі триста двадцять вісім гривень) судового збору.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення складено та підписано 21.07.2026. 

Суддя П.А. Шкіндер