ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 липня 2026 року 	Справа № 280/1362/26 м.Запоріжжя	

Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника – адвоката Мар`єнко Вікторії Юріївни ( АДРЕСА_2 ), до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ), в особі представника – адвоката Мар`єнко Вікторії Юріївни, до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якій позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невиданні відповідного наказу та нездійсненні нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2025 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, з урахуванням посадового окладу, окладу за військове звання та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260;
зобов`язати відповідача видати наказ, яким нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, з урахуванням посадового окладу, окладу за військове звання та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2025 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, з урахуванням посадового окладу, окладу за військове звання та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у жовтні 2025 року позивач звертався до відповідача з рапортом від 20.10.2025 року в якому просив: «У відповідності до XXIV «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяких інших осіб», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, прошу Вашого клопотання перед вищим командуванням про виплату мені матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, у розмірі місячного грошового забезпечення, за 2025 рік у зв`язку з отриманням поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану». Однак, рапорт позивача від 20.10.2025 так і не був розглянутий командиром в/ч НОМЕР_1 . В зв`язку з чим позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення. Просить суд задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою від 23.02.2026 у справі відкрите спрощене позовне провадження, судовий розгляд призначений без виклику (повідомлення сторін). 
Витребувано від сторін:
від відповідача - інформацію про наслідки розгляду рапорту позивача від 20.10.2025 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік;
від позивача – докази подання позивачем відповідачу рапорту від 20.10.2025 про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.
13.07.2026 засобами системи «Електронний суд» від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов. В обґрунтування відзиву посилається на те, що відповідач не отримував від позивача відповідний рапорт про виплату одноразової допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік, а позивач не надав належних та допустимих доказів зворотного. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 проходив службу у Збройних Силах України з 19.08.2024 по 28.10.2025. 
Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 №310 від 28.10.2025 молодшого сержанта ОСОБА_1 , старшого техніка 14 стрілецької роти НОМЕР_2 батальйону територіальної оборони військової частини НОМЕР_1 звільнений з військової служби у запас за підпунктом «г» - якщо їхні близькі родичі (чоловік, дружина, чин, донька, батько, мати або рідний (повно рідний, неповно рідний) брат чи сестра) загинули або пропали безвісти під час безпосередньої участі у антитерористичній операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, а також під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану). 
З 28 жовтня 2025 року виключений із списку особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлений до ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260, не виплачувалась.
Позивач стверджує, що у жовтні 2025 року він звертався до відповідача з рапортом від 20.10.2025 року в якому просив: «У відповідності до XXIV «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяких інших осіб», затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, прошу Вашого клопотання перед вищим командуванням про виплату мені матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, у розмірі місячного грошового забезпечення, за 2025 рік у зв`язку з отриманням поранення (контузії, травми, каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, отриманого при виконанні завдань під час воєнного стану». Також стверджує, що до рапорту він надав медичні документи на підтвердження факту перебування на лікуванні після поранення.
Однак, представник в/ч НОМЕР_1 стверджує, що відповідач не отримував від позивача відповідний рапорт про виплату одноразової допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік, а позивач не надав належних доказів іншого.
Позивач вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплату йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення, звернувся зданим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704 (надалі - Постанова №704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. 
Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (п. 3 Постанови №704). 
Відповідно до підпункту 3 пункту 5 Постанови №704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджений наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Порядок №260).
Згідно з пунктом 1 розділу XXIV Поряду №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Водночас, відповідно до пункту 9 розділу XXIV Поряду №260 виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Суд зазначає, що рапорт – це звернення або доповіді військовослужбовця до вищої посадової особи з викладом питань службового чи особистого характеру і висловленням у зв`язку із цим відповідного прохання. 
Рапорт може бути викладено як в усній так і в письмовій формі. 
Усі рапорти пишуться (подаються) на підставі Статуту Збройних Сил України. 
Статтею 14 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України встановлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника. Рапорт може подаватися як безпосередньому начальнику, так і вищому командуванню. Рапорти військовослужбовців про надання відпустки, направлення на лікування, направлення на ВЛК, переведення в інший підрозділ, звільнення зі служби тощо подаються по команді через свого безпосереднього начальника до командування військової частини або службової особи, до кола обов`язків якої входить вирішення порушених у рапорті питань по суті. 
Для вирішення певного питання, зазначеного військовослужбовцем в рапорті, останнім додаються документи, що підтверджують наявність у військовослужбовця певного права. 
За результатами розгляду рапорту суб`єкт владних повноважень, в даному випадку відповідач, повинен прийняти відповідне рішення. 
У разі незгоди з прийнятим рішенням особа має право оскаржити його в суді, а суд здійснює функцію судового контролю за правомірністю рішень про призначення/відмову у призначенні винагороди.
Відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-XIV, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, з метою впорядкування та належної організації роботи з рапортами військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту, наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 за №531 затверджено Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерстві оборони України (далі – Порядок №531).
Пунктом 2 Порядку №531 встановлено, що з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання,- до наступного прямого командира (начальника).
Згідно з пунктом 6 Порядку №531 усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства.
Доданий до позовної заяви рапорт позивача не містить відповідної відмітки про його реєстрацію службою діловодства, результатів його розгляду командирами позивача, а тому не може вважатися належним та допустимим доказом звернення позивача з проханням виплатити одноразову допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.
При цьому відповідач стверджує, що позивач з відповідним рапортом до нього не звертався.
Суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом частини 4 статті 9 КАС України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною 1 статті 90 КАС України. Цей принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 73 КАС України).
Статтею 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024 у справі №400/1217/23: 1) обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.; 4) посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч. 1 ст. 77 та ч. 2 ст. 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 по справі №520/2261/19, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Позивачем не доведено його звернення з відповідним рапортом до відповідача, а отже і виникнення у відповідача обов`язку виплатити позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік в розмірі місячного грошового забезпечення. 
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі №826/5982/18, від 10 квітня 2026 року у справі №160/6363/24, від 21 травня 2026 року у справі №560/3591/25 та інші).
При цьому, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права на належне звернення до військової частини із рапортом про призначення та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Враховуючи усі вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного адміністративного позову.
Щодо судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
В силу положень статті 139 КАС України судові витрати (у тому числі витрати на правничу допомогу) стягуються на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень виключно у разі задоволення позовних вимог.
Ураховуючи ту обставину, що судом відмовлено у задоволенні позову, то й відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат (в тому числі і витрат на правову допомогу).
Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2023 року у справі №640/17086/20.
Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника – адвоката Мар`єнко Вікторії Юріївни ( АДРЕСА_2 ), до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити. 
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення у повному обсязі складено та підписано «14» липня 2026 року. 

Суддя Р.В. Кисіль