ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 вересня 2026 року 
м. Київ

справа № 761/42500/24
провадження № 61-6114св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - | Луспеника Д. Д., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., | Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Укрнафта», 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрнафта» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2025 року у складі судді Анохіна А. М., постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Музичко С. Г., Сушко Л. П., та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року у тому ж складі суду,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (далі - ПАТ «Укрнафта»), яке змінило назву на Акціонерне товариство «Укрнафта» (далі - АТ «Укрнафта», товариство), про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він працював у АТ «Укрнафта» на посаді оператора з добування нафти й газу у Нафтогазовидобувному управлінні «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» (далі - НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта»). 
Наказом НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» від 16 вересня 2024 року № 383-к «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 » його було звільнено із займаної посади 17 вересня 2024 року за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Зазначений наказ є незаконним, оскільки він був відсутній на робочому місці у зв`язку із зупинкою транспортного засобу та оформленням протоколу про адміністративне правопорушення працівниками поліції, що є поважною причиною його відсутності; відповідач не провів службового розслідування за фактом відсутності працівника на робочому місці, а також не відібрав у нього письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі. 
Посилаючись на те, що його звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, ОСОБА_1 просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» від 16 вересня 2024 року № 383-к «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 »; поновити його на посаді оператора з добування нафти й газу Талалаївського ЦВНГ НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» із 17 вересня 2024 року; стягнути із відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу із 17 вересня 2024 року до дня ухвалення судового рішення із відрахуванням обов`язкових податків та зборів.
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» від 16 вересня 2024 року № 383-к «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора з видобування нафти й газу Талалаївського цеху видобутку нафти і газу НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» із 17 вересня 2024 року.
Стягнено із АТ «Укрнафта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу із 17 вересня 2024 року до 05 грудня 2025 року включно, у розмірі 350 274,50 грн, із утриманням та перерахуванням до бюджету та державних цільових фондів податків та обов`язкових платежів у розмірах, визначених Податковим кодексом України та відповідними законами.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що із 20:00 год 13 липня 2025 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці у зв`язку з тим, що у період із 21:55 год 13 липня 2024 року до 23:35 год 13 липня 2024 року у с. Талалаївка Чернігівської області його транспортний засіб зупинили працівники патрульної поліції та склали стосовно нього протокол та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Після того, як о 00:30 год 14 липня 2025 року транспортний засіб було передано власнику, позивач вжив заходів щодо прибуття на робоче місце, де о 01:30 год його відсторонили від роботи. 
15 липня 2025 року позивач надав письмові пояснення відповідачу, зазначивши про поважність причин відсутності на роботі.
31 липня 2025 року керівництво Талалаївського ЦВНГ засобами електронного зв`язку надіслало керівництву НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» службову записку про те, що в ніч із 13 липня 2024 року на 14 липня 2024 року оператор з видобування нафти й газу ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці, о 01:30 год 14 липня 2024, він з`явився на робочому місці з ознаками алкогольного сп`яніння, чим порушив правила внутрішнього трудового розпорядку (відсутність на робочому місці більше трьох годин) та правила трудової дисципліни. 
Водночас відповідач не надав доказів проведення службового розслідування у зв`язку із зазначеними обставинам, а також, вжиття заходів щодо отримання пояснень від позивача в ході цього розслідування.
Дослідивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що позивач був відсутній на робочому місці більше трьох годин з об`єктивних причин, які не залежали від його волі, що свідчить про їх поважність та виключає вину працівника, оскільки, за вимогами закону, позивач мав беззаперечно виконати вимоги працівників правоохоронних органів та бути присутнім під час оформлення документів у справах про адміністративні правопорушення.
Крім того, надалі він вжив заходів щодо повідомлення відповідача про поважність причин запізнення на роботу, подавши відповідні письмові пояснення.
Натомість відповідач належно не встановив причин відсутності позивача на роботі, відповідного службового розслідування не провів, згоди первинної профспілкової організації не отримав, а отже, допустив порушення вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року стягнено з АТ «Укрнафта» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції урахував критерії співмірності, зазначеного позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу (40 000,00 грн) зі складністю справи та обсягом і складністю виконаної адвокатом роботи, та дійшов висновку про те, що зазначений ОСОБА_1 розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеними та не достатньо обґрунтованим, а тому стягненню підлягає 3 000,00 грн. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У травні 2026 року АТ «Укрнафта» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2026 року, постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Як на підставу касаційного оскарження АТ «Укрнафта» посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06 грудня 2023 року у справі № 727/3114/21, від 22 грудня 2023 року у справі № 756/8875/21, від 28 травня 2025 року у справі № 523/22514/23, від 11 березня 2026 року у справі № 757/35540/24-ц, від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18, від 03 жовтня 2022 року у справі №204/1724/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 757/62971/19-ц, від 16 листопада 2022 року у справі № 240/19150/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України, не звернули уваги на те, що будь-яка відсутність працівника понад три години - як безперервна, так і сумарна - підлягає правовій оцінці як прогул.
Вирішуючи позовні вимоги, суди встановили лише один часовий проміжок у межах якого позивач перебував разом із працівниками поліції, однак безпідставно поширили висновок про «поважність причин» на весь період відсутності позивача на робочому місці - з 20:00 год 13 липня 2024 року до 01:30 год 14 липня 2024 року. Наявність поважних причин відсутності ОСОБА_1 на робочому місці з 20:00 год до 21:55 год 13 липня 2024 року та з 23:35 год 13 липня 2024 року до 01:30 год 14 липня 2024 року (у сукупності 03:50 год) суди не встановили. 
Суди не надали належної оцінки показанням свідків: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які підтвердили відсутність позивача на робочому місці з 20:00 год 13 липня 2024 року до 01:30 год 14 липня 2024 року, а також відсутність будь-яких повідомлень від позивача про поважні причини такої відсутності. 
Крім того, суди попередніх інстанцій не врахували, що поважними визнаються лише ті причини відсутності на роботі, які мають об`єктивний характер, не залежать від волі працівника та повністю виключають його вину. 
Натомість за обставинами цієї справи, перебування позивача з працівниками поліції було пов`язане з оформленням матеріалів про адміністративні правопорушення, зокрема за частиною першою статті 130 КУпАП. 
Постановою Талалаївського районного суду Чернігівської області від 14 лютого 2025 року у справі № 747/398/24, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 17 березня 2025 року, позивача притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення зазначеного правопорушення. 
Таким чином, зупинення транспортного засобу позивача та подальше оформлення адміністративних матеріалів були безпосереднім і передбачуваним наслідком його власної винної та протиправної поведінки, що підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили, а отже, перебування позивача з працівниками поліції не є об`єктивною причиною, що виключає його вину у порушенні трудової дисципліни. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про незаконність звільнення позивача з підстав непроведення відповідачем службового розслідування та відсутності згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення.
Жодна норма КЗпП України не передбачає обов`язку роботодавця проводити службове розслідування та створювати комісію як обов`язкову передумову для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності за прогул.
Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України щодо обов`язковості попередньої згоди профспілкового органу на звільнення працівника не застосовуються, за винятком випадків звільнення працівників, обраних до профспілкових органів. 
ОСОБА_1 не обіймав виборної посади у профспілковому органі, а був лише членом профспілки, а тому отримання попередньої згоди профспілкового органу на його звільнення не вимагалося. 
На порушення норм процесуального права суди не перевірили аргументів відповідача щодо пропуску ОСОБА_1 установленого законом строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. 
Із наказом про звільнення позивач був ознайомлений 16 вересня 2024 року, а до суду з позовом він звернувся лише 12 листопада 2024 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України. 
Наявність поважних причин пропуску строку для звернення до суду з позовом позивач обґрунтовував тим, що 14 жовтня 2024 року він звернувся до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з позовом до неналежного відповідача - НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта», у зв`язку з чим ухвалою цього ж суду від 24 жовтня 2024 року у відкритті провадження було відмовлено. 
Водночас подання позову до неналежного відповідача та відмова у відкритті провадження з цієї підстави не є об`єктивною та непереборною причиною, яка унеможливлювала своєчасне звернення позивача до належного суду з позовом до належного відповідача. Такі обставини зумовлені виключно помилковою процесуальною поведінкою позивача та його представника і не можуть визнаватися поважними причинами пропуску строку звернення до суду. 
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що поважними причинами пропуску строків, установлених статтею 233 КЗпП України, можуть визнаватися лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та підтверджені належними і допустимими доказами. Організаційні труднощі, помилки у визначенні відповідача або неправильне визначення підсудності не можуть вважатися такими причинами (постанови Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 243/9604/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 203/2276/19, від 29 червня 2021 року у справі № 588/1672/18).
Рішення суду першої інстанції було ухвалене з порушенням вимог статей 244, 259, 268 ЦПК України, без належного повідомлення учасників справи про дату та час його проголошення, що порушує принципи змагальності сторін, гласності судового процесу та права відповідача на участь у судовому розгляді.
У травні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравчук А. В., у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 05 травня 2026 року касаційну АТ «Укрнафта» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2026 року, постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 12 травня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Укрнафта» на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2026 року, постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389, витребувано із Шевченківського районного суду міста Києваматеріали справи № 761/42500/24. 
У червні 2026 року матеріали справи № 761/42500/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 працював на посаді оператора з добування нафти й газу Талалаївського цеху видобутку нафти і газу НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта».
14 липня 2024 року працівники Талалаївського цеху видобутку нафти і газу НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» склали акт про те, що із 20 год 00 хв 13 липня 2024 року до 01 год 30 хв 14 липня 2024 року ОСОБА_1 був відсутнім на робочому місці.
Після прибуття ОСОБА_1 на роботу, 14 липня 2024 року о 01 год 30 хв працівники Талаївського цеху видобутку нафти і газу НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» склали акт про відсторонення позивача від роботи з причин наявності запаху алкоголю, порушення координації руху та нечіткої мови. Від надання пояснень, направлення у медичний заклад та ознайомлення із цим актом ОСОБА_1 відмовився. 
Відповідно до пояснювальної записки ОСОБА_4 від 15 липня 2024 року під час передачі зміни 13 липня 2024 року о 20 год 00 хв ОСОБА_1 не прибув на своє робоче місце. Зв`язатися із ним за допомогою телефонного зв`язку не вдалося.
Згідно з письмовими поясненнями ОСОБА_1 від 15 липня 2024 року він запізнився на роботу у зв`язку з наявністю поважних причин, зокрема, 13 липня 2024 року транспортний засіб під його керуванням зупинили працівники поліції, які надалі скали протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 130 КУпАП, після чого він поїхав на роботу.
Відповідно до службової записки тимчасово виконувача обов`язків начальника Талаївського цеху видобутку нафти і газу НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» Федини Д., О. позивач був відсутній на робочому місці в ніч із 13 липня 2024 року на 14 липня 2024 року. ОСОБА_1 прибув на роботу о 01 год 30 хв 14 липня 2024 року з ознаками алкогольного сп`яніння, чим порушив правила внутрішнього трудового розпорядку (відсутність на робочому місці більше трьох годин) та порушив правила трудової дисципліни.
Наказом НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» ОСОБА_1 було надано відпустку тривалістю два календарні дні з 05 серпня 2024 року до 06 серпня 2024 року.
Із 08 серпня 2024 року до 13 серпня 2024 року позивач був відсутнім на робочому місці у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю внаслідок захворювання/травми загального характеру, що підтверджується листками непрацездатності, оформленими Комунальним некомерційним підприємством «Талалаївська центральна лікарня Талалаївської селищної ради».
Наказом виконувача обов`язків начальника НГВУ «Чернігівнафтогаз» від 16 вересня 2024 року № 383-к ОСОБА_1 звільнено із посади оператора з добування нафти й газу Талалаївського цеху видобутку нафти і газу НГВУ «Чернігівнафтогаз» ПАТ «Укрнафта» 17 вересня 2024 року за прогул без поважних причин, згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
Відповідно до змісту статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Статтею 139 КЗпП України передбачено обов`язок працівників працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП України).
Відповідно до змісту статей 147-149 КЗпП України роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків.
Частинами першою та другою статті 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Верховний Суд у постановах від 04 вересня 2024 року у справі № 206/3355/19, від 28 лютого 2024 року у справі № 758/5941/21, від 10 січня 2024 року у справі № 522/142/20, від 25 січня 2023 року у справі № 734/2607/20 та інших виснував, що прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач був відсутній на робочому місці більше трьох годин з об`єктивних причин, які не залежали від його волі, що свідчить про їх поважність та виключає вину працівника, оскільки за вимогами закону позивач мав беззаперечно виконати вимоги працівників правоохоронних органів та бути присутнім під час оформлення документів у справах про адміністративні правопорушення; позивач вжив заходів щодо повідомлення відповідача про поважність причин запізнення на роботу, подавши відповідні письмові пояснення; відповідач належно не встановив причин відсутності позивача на роботі, відповідного службового розслідування не провів, згоди первинної профспілкової організації не отримав, а отже, допустив порушення вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. 
У касаційній скарзі АТ «Укрнафта» посилається на те, що такий висновок судів попередніх інстанцій є помилковим, оскільки суди не врахували, що поважними визнаються лише ті причини відсутності на роботі, які мають об`єктивний характер, не залежать від волі працівника та повністю виключають його вину; суди не перевірили аргументів товариства про те, що позивач не довів наявності поважних причин його відсутності на робочому місці з 20:00 год до 21:55 год 13 липня 2024 року та з 23:35 год 13 липня 2024 року до 01:30 год 14 липня 2024 року, що сумарно становить 03:50 год. 
Перевіривши доводи відповідача, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого. 
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. 
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні керуватися тим, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Отже, для вирішення питання про законність звільнення працівника у зв`язку із прогулом необхідним є не тільки встановлення самого лише факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.
Водночас чинним трудовим законодавством чітко не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен враховувати конкретні обставини і будь-які докази, передбачені процесуальним законом.
Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають його вину (постанови Верховного Суду від 11 березня 2026 року у справі 757/35540/24-ц, від 28 травня 2025 року у справі № 523/22514/23, на які посилається відповідач у касаційній скарзі).
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначеного не врахував, належно не перевірив доводів відповідача про те, що складення працівниками поліції стосовно ОСОБА_1 протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, та постанов про накладення адміністративних стягнень за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КУпАП, не може бути поважною причиною його відсутності на роботі зважаючи на те, що вказані обставини зумовлені винними діями позивача, що надалі було підтверджено постановою Талалаївського районного суду Чернігівської області від 14 лютого 2025 року, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 17 березня 2025 року (справа № 747/398/24), згідно з якою ОСОБА_1 було притягнено до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП, відповідних висновків стосовно зазначеного в оскаржуваній постанові не зазначив. 
Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив та не надав відповідної оцінки аргументам АТ «Укрнафта» про те, що навіть за виключенням часу протягом якого позивач перебував із працівниками патрульної поліції (з 21:55 год до 23:55 год 13 липня 2024 року), він був відсутнім на робочому місці з 20:00 год до 21:55 год 13 липня 2024 року, а також з 23:55 год 13 липня до 01:30 год 14 липня 2024 року, що сумарно становить більше трьох годин, а отже, вважається прогулом.
Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
За положеннями статті 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який надалі неодноразово продовжувався та діє до цього часу. 
Згідно з пунктом 3 зазначеного Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до частини другої статті 5 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-IX) визначено, що у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу Законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.
Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Таким чином, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше ніж КЗпП України, мають пріоритетне застосування у період дії воєнного стану (постанова Верховного Суду від 20 травня 2025 року у справі № 332/3921/23, на яку посилається АТ «Укрнафта» у касаційній скарзі).
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, доводів відповідача про те, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції помилково послався на порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при звільненні ОСОБА_1 , зокрема, з огляду на відсутність згоди первинної профспілкової організації на його звільнення, не перевірив, будь-яких висновків стосовно зазначеного у оскаржуваній постанові не навів, а тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін. 
У контексті наведеного доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції належно не дослідив зібрані у справі докази, неповно встановив фактичні обставини справи та ухвалив оскаржуване судове рішення без урахування висновків Верховного Суду, зокрема, викладених у постановах від 11 березня 2026 року у справі 757/35540/24-ц, від 28 травня 2025 року у справі № 523/22514/23, від 20 травня 2025 року у справі № 332/3921/23, є обґрунтованими.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.
Відповідно до частини першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Перевіривши в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Оскільки Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необхідність скасування постанови Київського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року, то додаткова постанова цього ж суду від 27 квітня 2026 року, якою вирішено питання про розподіл судових витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, також належить скасувати через втрату чинності основного судового рішення, незалежно від доводів і вимог касаційної скарги.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції.
Відповідно до пункту 1 частин третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої 
статті 389 цього Кодексу.
Зважаючи на наведене, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належно дослідити зібрані у справі докази, встановити обставини, які мають значення для вирішення справи, дати належну оцінку доводам і запереченням учасників справи та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.
З огляду на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду судом, який ухвалить остаточне рішення по суті вирішення спору.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрнафта» задовольнити частково .
Постанову Київського апеляційного суду від 08 квітня 2026 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. Ю. Гулейков
| Г. В. Коломієць
| Р. А. Лідовець
| Ю. В. Черняк