ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
09.07.2026	Справа № 910/3044/26	
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Джетс" про визнання трудових відносин припиненими на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України,

за участю представників:
позивача: Дядюри Н.О.; 
відповідача: не з`явився; 
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2026 року фізична особа ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнес Джетс" (далі - Товариство), у якому просив суд визнати припиненими його трудові відносини з Товариством на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з дати набрання судовим рішенням по даній справі законної сили. У цьому ж позові позивач просив суд про залучення до участі в даній справі Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Адміністрація) як третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/3044/26, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23 квітня 2026 року. 
У підготовчому засіданні 23 квітня 2026 року суд постановив протокольні ухвали: про відмову в задоволенні клопотання позивача про залучення до участі в даній справі третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору; про продовження з власної ініціативи суду строку підготовчого провадження у даній справі на 30 днів; про відкладення підготовчого засідання на 4 червня 2026 року.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 4 червня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 9 липня 2026 року.
У судовому засіданні 9 липня 2026 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, наполягав на їх задоволенні.
Відповідач про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином та в установленому законом порядку, проте явку свого повноважного представника в призначені засідання не забезпечив, будь-яких клопотань на адресу суду не направив, заяв по суті спору не подав.
Положеннями частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву в установлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Беручи до уваги те, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд даної справи, а також враховуючи наявність достатньої кількості документів для її розгляду по суті, суд дійшов висновку про розгляд цієї справи за наявними матеріалами без участі представника відповідача.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд

ВСТАНОВИВ:

З відомостей з Єдиного державного реєстра юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) вбачається, що Товариство було зареєстроване як юридична особа 21 листопада 2013 року (реєстраційний запис № 10741020000047658).
Пунктами 1.1., 1.3., 1.8. статуту Товариства, затвердженого протоколом загальних зборів учасників Товариства від 18 вересня 2021 року № 18-09/21, визначено, що останнє створено шляхом об`єднання майнових і грошових внесків для здійснення тривалої підприємницької діяльності. У своїй діяльності Товариство керується: Конституцією України, Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Господарським кодексом України (далі - ГК України), Законами України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (далі - Закон), "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", "Про зовнішньоекономічну діяльність" та ін. Товариство є юридичною особою з моменту його державної реєстрації, має самостійний баланс, рахунки в банках, може користуватися печаткою (за бажанням), штампами, фірмовими бланками та товарними знаками (знаками обслуговування) встановленого учасниками зразка, діє на принципах повної господарської самостійності й самоокупності, несе відповідальність за результати своєї господарської діяльності та виконання зобов`язань, може набувати майнові та особисті немайнові права, нести обов`язки, вчиняти правочини відповідно до законодавства України та цього статуту, від власного імені виступати позивачем і відповідачем в судових органах, у тому числі у відповідних юрисдикційних органах інших держав, самостійно планує свою господарську діяльність і провадить таку діяльність на підставі договорів, реалізує власну продукцію (роботи, послуги). Товариство вважається створеним на невизначений термін.
За пунктами 4.1., 4.2. статуту управління Товариством та контроль за його діяльністю здійснюють: загальні збори учасників (вищий орган Товариства); директор Товариства (виконавчий орган Товариства). До виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства належить прийняття рішень, зокрема, щодо обрання одноосібного виконавчого органу Товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу Товариства. Рішення загальних зборів з вищевказаного питання приймається більшістю голосів усіх учасників Товариства, які мають право голосу з відповідних питань. Рішення загальних зборів може бути прийняте шляхом опитування. Ініціатором проведення опитування може бути будь-який учасник Товариства або виконавчий орган. 
Директор є виконавчим органом Товариства, що здійснює поточне керівництво діяльністю Товариства в межах наданих йому цим статутом повноважень і несе відповідальність за ефективність роботи Товариства. Директор вирішує всі питання діяльності Товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства. Директор Товариства підзвітний загальним зборам учасників та організовує виконання їх рішень. Директор Товариства, зокрема: забезпечує виконання поточних і перспективних планів Товариства, планів соціально-економічного розвитку; на підставі прийнятих рішень видає накази та інші розпорядчі документи щодо діяльності Товариства; у разі необхідності ініціює скликання загальних зборів учасників Товариства відповідно до процедури, що визначена даним статутом і Законом; розпоряджається майновими та немайновими активами Товариства; вчиняє від імені Товариства будь-які інші юридично значимі дії, приймає будь-які рішення відносно Товариства, передбачені та не заборонені чинним законодавством (пункт 4.8. статуту).
Відповідно до пунктів 5.1., 5.11.-5.14. статуту загальні збори учасників скликаються у випадках, передбачених Законом або статутом, а також за ініціативи виконавчого органу Товариства. У разі скликання загальних зборів учасників Товариства виконавчим органом, останній надсилає всім учасникам Товариства повідомлення про їх скликання. Виконавчий орган Товариства зобов`язаний повідомити учасників Товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів. Повідомлення про скликання загальних зборів учасників Товариства надсилається поштовим відправлення з описом вкладення. У повідомленні про скликання загальних зборів учасників зазначаються: дата, час, місце проведення, порядок денний. Якщо до порядку денного включено питання про внесення змін до статуту, до повідомлення додається проект запропонованих змін.
За пунктами 6.1.-6.3. статуту загальні збори учасників проводяться в порядку, встановленому Законом і статутом. Учасники Товариства можуть брати участь у загальних зборах особисто або через своїх представників. Загальні збори учасників передбачають спільну присутність учасників товариства в одному місці для обговорення питань порядку денного або можуть проводитися у режимі відеоконференції, що дозволяє бачити та чути всіх учасників загальних зборів.
З відомостей з ЄДР також вбачається, що директором (керівником) Товариства з 21 листопада 2013 року є ОСОБА_1 . Учасниками (засновниками) Товариства є: Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр кар`єри" (далі - Компанія), (01004, місто Київ, вулиця Басейна, будинок 3, офіс 47; ідентифікаційний код 36677440), розмір частки засновника (учасника) - 990,00 грн; ОСОБА_2 , (громадянин України, місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), розмір частки засновника (учасника) - 10,00 грн. Розмір статутного капіталу Товариства - 1 000,00 грн.
З матеріалів справи також вбачається, що 16 грудня 2025 року позивач звернувся до Компанії та ОСОБА_2 (як діючих учасників Товариства), з повідомленням від вказаної дати вих. № б/н про скликання на 27 січня 2026 року о 10:00 год. загальних зборів учасників Товариства за адресою: 01032, місто Київ, вулиця Саксаганського, будинок 120, офіс 602. До порядку денного було включено наступні питання: про обрання голови і секретаря загальних зборів учасників (засновників) Товариства; про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Товариства за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України; про призначення директора Товариства з 28 січня 2026 року; про призначення уповноваженої особи на проведення державної реєстрації змін в ЄДР Товариства з правом передоручення даних повноважень третім особам. Також позивач звернувся до загальних зборів учасників Товариства із заявою від 16 грудня 2025 року про його звільнення з посади директора з 27 січня 2026 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Копії вказаних повідомлення та заяви з належними доказами їх направлення на адресу місцезнаходження Компанії та місця проживання ОСОБА_2 містяться в матеріалах справи. 
З наявної у матеріалах справи копії протоколу загальних зборів учасників Товариства від 27 січня 2026 року № 21/01-26 вбачається, що у призначений день і час учасники (засновники) Товариства на загальні збори не з`явилась, явку своїх повноважних представників не забезпечили. У зв`язку з цим загальні збори визнані неправомочними. Визначені в порядку денному питання, зокрема, про звільнення позивача з посади директора, не вирішувалися.
Також 27 січня 2026 року директором Товариства видано наказ від вказаної дати № 27/01-БД про звільнення ОСОБА_1 з посади директора Товариства з 27 січня 2026 року. Копія вказаного наказу також міститься в матеріалах справи.
Як зазначав позивач у своєму позові, 27 січня 2026 року він звернувся до голови Адміністрації із заявою про внесення запису до ЄДР щодо Товариства, а саме: про виключення інформації про ОСОБА_1 як керівника Товариства в зв`язку з його звільненням з посади директора за власним бажанням. Копія вказаної заяви з долученими до неї документами, а також докази направлення її до вказаного органу державної реєстрації, містяться в матеріалах справи. Однак листом від 4 лютого 2026 року № 39-22-343 (копія якого наявна в матеріалах справи) Адміністрація повідомила позивача про те, що його заява про звільнення не є документом, який є підставою для внесення змін до відомостей про Товариство в ЄДР.
Оскільки загальними зборами учасників Товариства рішення про звільнення позивача з посади директора за власним бажанням на підставі відповідної заяви в порядку статті 38 КЗпП України не було прийнято і в ЄДР містяться відомості про позивача як директора вказаної юридичної особи, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом на підставі вищенаведеної норми КЗпП, посилаючись на порушення Товариством його трудових прав.
Згідно з частиною 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу в спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.
Конституційний Суд України у рішеннях від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 вказував, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.
Згідно з статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору
За загальними правилами трудового законодавства України, керівник товариства, як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Разом із тим, особливість звільнення директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства.
Ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2019 року в цивільній справі № 758/1861/18.
Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Аналогічна норма міститься в частині 4 статті 236 ГПК України.
Суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 6 вересня 2023 року в справі № 127/27466/20, де зазначено, що за частиною 13 статті 39 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (далі - Закон) повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків. Директор для припинення своїх повноважень як одноосібного виконавчого органу за своєю ініціативою має скликати загальні збори учасників Товариства з включенням до порядку денного питання про припинення своїх повноважень шляхом обрання нового директора або тимчасового виконувача його обов`язків, оскільки вирішення цього питання належить до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства. При цьому, директор має дотриматись вимог статті 32 Закону та статуту щодо порядку скликання загальних зборів.
Однак, про можливість і механізм реалізації права директора на звільнення з ініціативи останнього, як працівника на підставі статті 38 КЗпП України, ні у вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, ні в інших постановах Верховного Суду не зазначено.
При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року в справі № 448/362/22 міститься висновок про те, що спір щодо припинення трудового договору одноосібного виконавчого органу (директора) є спором, який виник із корпоративних відносин, оскільки стосується реалізації загальними зборами цього товариства їхньої компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень. Тому такий спір пов`язаний із управлінням юридичною особою та належить до юрисдикції господарського суду.
У той же час, Верховний Суд прямо не вказав, що такий "корпоративний" спір може бути вирішений виключно із застосуванням норми трудового права, яка міститься в статті 38 КЗпП України.
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17.
Оскільки в своїй постанові від 6 вересня 2023 року в справі № 127/27466/20 Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що позов директора до товариства про припинення трудових відносин є господарським спором та має розглядатись за правилами господарського судочинства, виходячи зі спеціального (особливого) статусу директора, норми Закону, які регулюють порядок звільнення керівника юридичної особи, є спеціальними при розгляді зазначеного спору саме господарським судом.
За частиною 1 статті 29 Закону загальні збори учасників є вищим органом товариства.
Загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства (частина 1 статті 30 Закону).
Відповідно до частини 1 статті 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, якщо інше не встановлено законом.
Частинами 1-3 статті 99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
Згідно з частинами 2 та 3 статті 30 Закону до компетенції загальних зборів учасників належать, зокрема: обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства; прийняття інших рішень, віднесених законом до компетенції загальних зборів учасників. Питання, передбачені частиною 2 цієї статті, та інші питання, віднесені законом до компетенції вищого органу товариства, не можуть бути віднесені до компетенції інших органів товариства, якщо інше не випливає з цього Закону.
З наведених імперативних приписів чинного законодавства слідує, що вирішення питання про припинення повноважень директора товариства відноситься до виключної компетенції загальних зборів товариства. Виключна компетенція полягає в тому, що лише єдиний орган (збори учасників товариства) може вирішувати вказане питання.
У разі, якщо закон передбачає прийняття рішення з того чи іншого питання виключно загальними зборами, ці повноваження не можуть відповідно до статуту юридичної особи бути надані або делеговані іншим органам цієї особи. Тому й суд не вправі втручатися у господарсько-управлінську діяльність товариства та брати на себе функції органів управління товариством, зокрема не може приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 12 вересня 2024 року в справі № 922/2145/21.
У цій же постанові Верховний Суд зазначив, що: "позиція Верховного Суду про те, що суд не має права втручатися у господарську діяльність товариства та, зокрема у виключну компетенцію органу управління товариством, є сталою, загальною та була застосована судом касаційної інстанції у справах з різними правовідносинами, виходячи з конкретних обставин справ, у тому числі була застосована у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 923/1106/16, від 23 липня 2019 року у справі № 922/139/18, від 18 червня 2020 року у справі № 922/1393/19, від 18 лютого 2021 року у справі № 922/1223/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/12317/18, від 02 лютого 2023 року у справі № 910/10164/21. Враховуючи загальний та універсальний характер цієї правової позиції вона підлягає врахуванню і у цій справі з урахуванням особливостей спірних правовідносин".
Як вже було зазначено судом, відповідно до трудового законодавства України керівник товариства (директор, виконавчий орган), як будь-який інший працівник, має беззаперечне право на звільнення за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Однак, вирішуючи даний спір саме з призми корпоративних правовідносин та норм спеціального господарського законодавства, які їх регулюють, припинення повноважень виконавчого органу товариства можливе виключно за рішенням загальних зборів. Втручання господарського суду в господарсько-управлінську діяльність товариства є неправомірною.
Відповідно до частини 1 статті 31 Закону загальні збори учасників скликаються у випадках, передбачених цим Законом або статутом товариства, а також з ініціативи виконавчого органу товариства.
Частинами 2-5 статті 32 вказаного Закону передбачено, що виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства. Виконавчий орган товариства зобов`язаний повідомити учасників товариства не менше ніж за 30 днів до запланованої дати проведення загальних зборів учасників, якщо інший строк не встановлений статутом товариства. Повідомлення, передбачене частиною 3 цієї статті, надсилається поштовим відправленням з описом вкладення. Статутом товариства може бути встановлений інший спосіб повідомлення. У повідомленні про загальні збори учасників зазначаються дата, час, місце проведення, порядок денний.
У свою чергу, приписами частини 13 статті 39 Закону встановлено, що повноваження одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового одноосібного виконавчого органу чи голови колегіального виконавчого органу або тимчасових виконувачів їхніх обов`язків.
У разі припинення повноважень одноосібного виконавчого органу або члена колегіального виконавчого органу договір із цією особою вважається припиненим. Статутом товариства може бути передбачено вимогу про обрання нових членів чи тимчасових виконувачів обов`язків для всіх членів колегіального виконавчого органу.
Отже, вказаною нормою Закону встановлено особливий (спеціальний) порядок припинення повноважень виконавчого органу товариства - лише шляхом обрання нового керівника.
Відтак, для припинення своїх повноважень, як одноосібного виконавчого органу, директор за своєю ініціативою має скликати загальні збори учасників товариства з включенням до порядку денного питання про припинення своїх повноважень та обрання нового директора. 
Суд також звертає увагу на те, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 березня 2023 року в справі № 127/27466/20 не було визначено, як право директора Товариства на звільнення, передбачене статтею 38 КЗпП України, узгоджується з імперативними приписами частини 13 статті 39 Закону, яка визначає можливість припинення повноважень директора лише шляхом обрання нового керівника.
У свою чергу, суд звертає увагу на те, що у розумінні чинних норм корпоративного законодавства він є не лише найманим працівником юридичної особи, а й виконує функції щодо управління Товариством, а порядок його призначення на посаду та звільнення суттєво відрізняється від порядку, установленого для інших працівників.
Такий порядок призначення та звільнення керівника (директора) товариства пов`язаний з тим, що останній згідно з нормами чинного законодавства є одноосібним виконавчим органом вказаного відповідача - юридичної особи.
Виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення) (частини 1, 2 статті 39 Закону).
У разі звільнення директора, який є одноосібним виконавчим органом, товариство лишається без органу управління, на який законом покладено керівництво поточною діяльністю товариства вчинення дій від його імені без довіреності. Тобто, через такий орган товариство реалізовує свою дієздатність, а відсутність цього органу (звільнення директора без призначення іншої особи на цю посаду) може призвести до блокування діяльності товариства (створює неможливість вчинення будь-яких юридично значущих дій).
Саме тому законодавець у частині 13 статті 39 Закону встановив заборону припинення повноважень директора без призначення нового керівника.
Особливість звільнення директора полягає в тому, що таке звільнення відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства і за правовими наслідками відрізняється від припинення трудового договору, визначеного трудовим законодавством.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу гарантовано статтею 16 ЦК України. Під порушенням розуміється такий стан суб`єктивного права, за яким воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17, від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц, від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18, від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 29 червня 2021 року в справі № 916/964/19).
У своєму позові ОСОБА_1 , звертаючись саме до господарського суду, уникаючи посилання на приписи спеціальної норми частини 13 статті 39 Закону, просив суд виключно про припинення його трудових відносин з відповідачем саме на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Тобто, вказана норма трудового законодавства врегульовує порядок припинення виключно трудових відносин між працівником та роботодавцем, які виникли на підставі укладеного між ними безстрокового трудового договору.
Разом із цим, у матеріалах справи укладений між Товариством і позивачем трудовий договір (контракт) відсутній й обставини укладення такого трудового договору між сторонами судом не встановлені.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога ОСОБА_1 про припинення його трудових відносин як керівника вказаної юридичної особи, з урахуванням її розгляду виключно через призму спеціального господарського законодавства, задоволенню не підлягає, оскільки прийняття господарським судом рішення про припинення трудових відносин між Товариством і позивачем є прямим втручанням у виключні дискреційні повноваження найвищого органу Товариства - загальних зборів. Крім того, припинення трудових відносин з керівником товариства без призначення нового прямо суперечить приписам частини 13 статті 39 Закону.
Вказане узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах останнього: від 12 вересня 2024 року в справі № 922/2145/21, від 28 лютого 2018 року в справі № 923/1106/16, від 23 липня 2019 року в справі № 922/139/18, від 18 червня 2020 року в справі № 922/1393/19, від 18 лютого 2021 року в справі № 922/1223/20, від 13 жовтня 2021 року в справі № 910/12317/18, від 2 лютого 2023 року в справі № 910/10164/21 (у яких прямо зазначено про заборону втручання судом до виключних (дискреційних) повноважень загальних зборів Товариства), а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 березня 2023 року в справі № 127/27466/20 (у якій зазначено про обов`язковість застосування приписів частини 13 статті 39 Закону до спірних правовідносин в рамках розгляду господарської справи).
Водночас, за приписами частини 2 статті 43 Конституції України використання примусової праці забороняється.
За змістом статті 38 КЗпП України, якою обґрунтовані позовні вимоги ОСОБА_1 , кожен працівник (у тому числі й керівник юридичної особи) має право розірвати трудовий договір з власної ініціативи.
Позивач не позбавлений права та можливості захистити свої порушені трудові права, як працівника Товариства, з призми вказаних норм трудового законодавства. Однак у пункті 3 частини 1 статті 20 ГПК України міститься пряма заборона розгляду господарськими судами трудових спорів.
У свою чергу, відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Вирішення спору, який виник між ОСОБА_1 - як працівником, та Товариством - як роботодавцем, з приводу припинення трудових відносин між цими сторонами саме на підставі статті 38 КЗпП, виходячи з імперативних приписів пункту 3 частини 1 статті 20 ГПК України, можливе виключно в судах загальної юрисдикції.
Інші доводи, на які посилався позивач під час розгляду даної справи, не прийняті судом до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю.
Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати залишаються за позивачем та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання повного тексту рішення 20 липня 2026 року.

Суддя Є.В. Павленко