П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/25414/23
Провадження № 22-ц/4815/1376/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Боймиструк С.В., судді: Хилевич С.В., Шимків С.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 14 травня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів,
в с т а н о в и в:
В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.
Ухвалою Рівненського міського суду від 18.03.2024, залишеною в силі постановю Рівненського апеляційного суду від 28.05.2024, провадження у справі зупинене відповідно до п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України, у зв`язку з перебуванням відповідача у ЗСУ, та воєнним станом.
Ухвалою Рівненського міського суду від 03.04.2025 ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.

06.05.2026 (№32060/26-Вх) представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Сірик Ю. повторно подала заяву згідно якої просила відновити провадження у справі та призначити справу до судового розгляду.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 14 травня 2026 року  ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджується з постановленою ухвалою, вважає її необґрунтованою, незаконною та такою, що підлягає скасуванню через неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що позивачем суду було надано абсолютно новий, актуальний та беззаперечний доказ — офіційну відповідь Військової частини НОМЕР_1 (де перебуває у штаті Відповідач) від 30 квітня 2026 року № 599 за підписом Т.в.о. командира частини. У вказаному документі військове командування офіційно повідомило: «...на даний час підстави, що перешкоджають (унеможливлюють) участь військовослужбовця військової частини ОСОБА_3 СІБІРОВА в судових засіданнях Рівненського міського суду... — відсутні. Військова частина НОМЕР_1 не заперечує щодо участі вказаного військовослужбовця в судових засіданнях» .
Посилаючись на ч. 1 ст. 254 ЦПК України, вказує, що провадження у справі поновлюється ухвалою суду за клопотанням учасників справи не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Лист уповноваженої посадової особи ЗСУ від 30.04.2026 р. є належним та прямим юридичним фактом повного усунення обставин, які заважали розгляду справи.
Суд першої інстанції в порушення ст. 89 ЦПК України надав перевагу застарілим відомостям Відповідача за 2025 рік, знехтувавши актуальною позицією військового командування від 2026 року.
Вважає, що суд першої інстанції мотивував відмову тим, що «відповідач не погодився на відновлення провадження у зв`язку з перебуванням в ЗСУ» , безпідставно трактуючи постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2025 р. у справі № 754/947/22 як абсолютне право військовослужбовця блокувати будь-який судовий процес.
Правовий висновок ВП ВС у справі № 754/947/22 базується на тому, що інститут зупинення провадження є гарантією захисту прав військового, який через виконання бойових завдань об`єктивно позбавлений можливості знати про процес, з`являтися до суду та захищати себе.
Однак у цій справі: 1. Відповідач діє через професійного представника – адвоката Вотаву І.Л., 2. Командування Відповідача офіційно підтвердило відсутність об`єктивних перешкод для його участі у процесі.
Згода або незгода сторони не може мати вирішального значення, якщо військове командування офіційно спростовує наявність перешкод. Небажання Відповідача розглядати справу за наявності реальної технічної та фізичної можливості (зокрема, в режимі відеоконференції) є зловживанням процесуальними правами (ст. 44 ЦПК України), спрямованим на умисне затягування розгляду спору про аліменти.
Суд першої інстанції став на бік недобросовісної сторони, перетворивши інструмент захисту прав військових на інструмент ухилення від батьківського обов`язку.

Зазначає, що предметом цього спору є зміна способу стягнення аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей. Справа перебуває в суді з грудня 2023 року (понад 2,5 роки на паузі).
На даний час з Відповідача стягується фіксована сума – всього 2000 грн на місяць на одну дитину (рішення Рівненського міського суду Рівненської області по справі № 569/5938/22 від 13.09.2022 року). Зазначена сума в умовах 2026 року є критично заниженою та не покриває мінімальних базових потреб дітей. Водночас Відповідач перебуває у складі ЗСУ та отримує стабільне й високе грошове забезпечення, що дозволяє йому брати належну фінансову участь в утриманні дітей.
Зупинення провадження на невизначений строк (до завершення воєнного стану чи демобілізації) за умови, що військова частина не заперечує проти розгляду, прямо порушує статтю 3 Конвенції ООН про права дитини, яка зобов`язує суд у першу чергу забезпечувати найкращі інтереси дитини. Суд першої інстанції створив ситуацію абсолютної неможливості захисту фінансових прав дітей, що є неспівмірним із формальним небажанням Відповідача брати участь у засіданнях.

14 липня 2026 року представник ОСОБА_2 – адвокат Вотава І.Л. подала відзив на апеляційну скаргу, який колегія суддів залишає без розгляду у зв`язку з його поданням після спливу строку, встановленого ухвалою суду про відкриття апеляційного провадження.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Згідно з частиною першою статті 254 ЦПК України, провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу.
За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про поновлення провадження, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, які стали підставою для зупинення провадження, не відпали, оскільки відповідач продовжує проходити військову службу у Збройних Силах України в умовах дії воєнного стану, а тому підстави для поновлення провадження відповідно до статті 254 ЦПК України відсутні.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України)

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі №754/947/22 вказано, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.
Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.
У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України. Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від статті 252 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Аналогічні за змістом положення містяться також у пункті 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та у пункті 5 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Отже, правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.

Також Велика Палата Верховного Суду вказувала, що з моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури ЗC України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них.
Водночас приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України не пов`язують можливість застосування цієї норми права з умовою перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, -військовослужбовця у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій. До того ж військовослужбовець упродовж особливого періоду може в будь-який момент бути відрядженим до військової частини, задіяної до таких дій (підпункт 4-1 пункту 251 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008). Сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту.

Крім того Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. Системне тлумачення пункту 2 частини першої статті 251 та статті 254 ЦПК України дозволяє зробити висновок про те, що підставами для поновлення зупиненого на підставі цієї процесуальної норми права провадження у справі можуть бути: припинення, у тому числі призупинення, перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань під час дії воєнного стану в Україні; припинення воєнного стану в Україні, навіть якщо відповідні особи продовжують військову службу у певній військовій частині, якщо тільки ця військова частина не залишається переведеною на воєнний стан через запровадження / збереження цього стану для певної території України або не залучена до проведення антитерористичної операції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 466/5393/22 залишив без змін ухвалу апеляційного суду про зупинення провадження у справі. Мотивував так: суд зобов`язаний зупинити провадження у справі згідно з підставами, передбаченими у частині першій статті 251 ЦПК України; предметом спору є вимога про зміну розміру та способу стягнення аліментів, тобто суд не вирішує питання про стягнення аліментів вперше, а тому відповідне утримання, яке визначив суд, і на яке мають право діти та той із подружжя, з ким вони проживають, відповідач надає.

Верховний Суд звертав увагу, що цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду – над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду – над висновками Об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див.: постанови Верховного Суду: від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02, від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20, провадження № 61-9003св21).

Зважаючи на викладені правові висновки наданий позивачкою лист військової частини від 30 квітня 2026 року про відсутність перешкод для участі відповідача у судових засіданнях не підтверджує усунення обставин, визначених статтею 251 ЦПК України, як підстави для зупинення провадження та не є підставою для поновлення провадження, оскільки не свідчить ні про припинення перебування відповідача на військовій службі, ні про припинення воєнного стану.
Враховуючи процесуальний механізм забезпечення єдності судової практики, при вирішенні питання щодо поновлення провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний виходити з правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 листопада 2025 року у справі №754/947/22. Водночас при оцінці доводів апеляційної скарги щодо специфіки спору про зміну способу стягнення аліментів колегія суддів також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 29 листопада 2023 року у справі №466/5393/22.

Зважаючи на викладене колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права та наявності підстав для скасування оспорюваної ухвали.
Статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Що стосується вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу викладену 14 липня 2026 року адвокатом Вотава І.Л. у відзиві на апеляційну скаргу, яка залишена без розгляду, то слід зазначити, що така вимога підлягає заявленню та розгляду при вирішенні спору по суті. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 14 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Судді:         Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.

Шимків С.С.