КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 369/8629/24 Головуючий у суді першої інстанції - Пінкевич Н.С. 
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7707/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Ткачуком Олегом Анатолійовичем та ОСОБА_2 , яка подана адвокатом Боднарчук Інною Олексіївною на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про припинення права спільної часткової власності з виплатою компенсації та визнання права власності, 
В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року позивачка звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про виділ частки в натурі із майна, що є спільною частковою власністю. 
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 13.07.2011 по справі №22ц-3688/2011 за позивачкою визнано право власності на 18/32 частин будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.02.2021, номер відомостей про речове право - 41471369. 
Цим самим рішенням суду визнано право власності на 7/32 частин вищевказаного будинковолодіння, за ОСОБА_1 та на 7/32 - за ОСОБА_6 , зареєстровано право власності за останніми в реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.12.2011 року, реєстраційний номер майна - 15053404. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Спадкоємцями до майна померлої є її чоловік - ОСОБА_2 та донька - ОСОБА_5 , які прийняли спадщину, однак не оформили її.
Враховуючи те, що будинковолодіння перебуває у спільній частковій власності, позивачка просила суд виділити їй в натурі на праві особистої приватної власності належну їй 18/32 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до варіантів висновку судової будівельно-технічної експертизи, яку, також, просила призначити в дані справі.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.05.2024 відкрито позовне провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.10.2024 за клопотанням представника позивача у справі призначено будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо визначення дійсної вартості спірного домоволодіння та можливих варіантів його поділу між співвласника з врахуванням їх часток.
24.04.2025 на адресу Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшов висновок за результатами проведення будівельно-технічної (оціночно-будівельної) експертизи №10541 від 04.04.2025.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.04.2025 відновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду.
16.09.2025 позивачка подала заяву про зміну підстав позову, в якій було зазначено, що згідно висновку судового експерта №10541 від 04 квітня 2025 року за результатами проведення судової будівельно-технічної (оціночно-будівельної) експертизи вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами становить 2 895 000,00 грн., при цьому поділ даного житлового будинку між співвласника здійснити технічно не можливо через технічний стан житлового будинку, саме: через його аварійний стан. 
А тому, з урахуванням зазначеного просила суд припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 7/32 часток домоволодіння, право спільної часткової власності ОСОБА_6 на 7/32 часток, визнати за позивачкою право власності на ці частки та виплатити ОСОБА_1 , суму грошової компенсації за 7/32 часток в розмірі 633 281,00 гривень, виплатити спадкоємцям ОСОБА_6 - ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , суму грошової компенсації в розмірі 633 281,00 гривень, по 316 640,50 гривень кожному, а також стягнути з відповідачів на користь позивачки судові витрати, які включатимуть в себе: витрати по сплаті судового збору, витрати по оплаті експертизи та витрати на правничу допомогу.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2025 року позов задоволено.
Суд ухвалив:
Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 7/32 та визнати право власності на цю частку за ОСОБА_3 .
Виплатити ОСОБА_1 , суму грошової компенсації за 7/32 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 633 281,00 гривень (сплачені відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №2.417439651.1 від 25.11.2025).
Припинити право спільної часткової власності ОСОБА_6 на частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 7/32 та визнати право власності на цю частку за ОСОБА_3 .
Виплатити ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , суму грошової компенсації за 7/32 часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_6 в розмірі 633 281,00 гривень, по 316 640,50 гривень кожному (сплачені відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №2.417446769.1 від 25.11.2025).
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із таким рішенням суду, відповідачі  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційні скаргу, в яких, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просять рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою, що проживання будь-кого із співвласників в спірному домоволодінні виключає безпечну можливістю (оскільки домоволодіння знаходиться в аварійному/ветхому стані), водночас всі співвласники мають право користування земельною ділянкою, яка відводилася для обслуговування домоволодіння, та мають право на її приватизацію (набуття у власність), згідно вище вказаних норм цивільного і земельного законодавства.
Оскільки домоволодіння є ветхим, непридатним для проживання, а земельна ділянка не приватизована, сторони не можуть користуватися домоволодінням за призначенням, тому найбільш ефективним використанням домоволодіння є капітальний ремонт (підсилення, або заміни конструкцій), або ліквідація об?єкта в цілому та побудова нового (згідно з висновком експертизи).
А тому припинення права власності ОСОБА_1 та інших співвласників ОСОБА_2 , і ОСОБА_4 на їх частки в домоволодінні є несправедливим і невиправданим, та таким, що не відповідає меті припинення права на їх частки, що підтверджує непропорційне втручання в право власності відповідачів, та завдає їм істотної шкоди.
Окрім того, судом першої інстанції не було враховано висновки Верховного суду, згідно постанови від 13.03.2019 по справі N?450/797/15-ц, про застосування відповідних норм прав до спірних правовідносин, що порушує вимоги ч.4 статті 263 ЦПК України.
ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі також зазначає, що, позбавивши відповідача права власності на майно, суд першої інстанції не надав належну оцінку межам допустимого (розумного) втручання у права власника, не забезпечив справедливий баланс інтересів усіх сторін, не надав оцінки, чи є виправданим (необхідним) таке втручання у право Відповідачів на майно за встановлених судом обставин та чи дотримано справедливого балансу щодо компенсації відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зауважує, що розрахунки вартості житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами здійснювались без врахування вартості землі, оскільки земельна ділянка під спірним будинком не приватизована. Однак, при експертній оцінці житлового будинку вартість земельної ділянки має бути врахована, оскільки будинок неможливо використовувати за призначенням без землі, на якій він стоїть.
Відзиви на апеляційні скарги від інших учасників не надходили.
У судовому засіданні в апеляційному суді взяли участь відповідачка ОСОБА_1 , її представник адвокат Побережний О.П. та представниця відповідача ОСОБА_2 адвокат Бондарчук І.О., які підтримали свої апеляційні скарги, просили задовольнити їх з викладених підстав. Представниця позивачки ОСОБА_3 - адвокат Скляренко О.П. у судовому засіданні просила апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав. 
Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 13.07.2011 по справі №22ц-3688/2011 за ОСОБА_3 визнано право власності на 18/32 частин будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаним рішенням також визнано право власності на 7/32 частин вищевказаного будинковолодіння, за ОСОБА_1 та на 7/32 - за ОСОБА_6 .
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.05.2024 №378600760, право власності на 18/32 вищезазначеного будинковолодіння зареєстровано за ОСОБА_3 26.02.2021, номер відомостей про речове право - 41471369.
Також, в реєстрі прав власності на нерухоме майно 08.12.2011 зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 по 7/32 за кожною, реєстраційний номер майна - 15053404.
Отже, як встановлено з даних, що містяться в державному реєстрі речових прав та з реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є співвласниками вищевказаного домоволодіння і частками 18/32, 7/32 та 7/32 відповідно за кожним із співвласників.
Також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Спадкоємцями до її майна є її чоловік - ОСОБА_2 та донька - ОСОБА_4 (до зміни прізвища - ОСОБА_4 ), які прийняли спадщину, однак до цього часу не отримали свідоцтва про право власності на зареєстровану за ОСОБА_6 частку у спірному будинковолодінні.
Вказану обставину сторони не заперечують.
Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що в спірному будинку проживає позивачка, інші співвласники проживають окремо та витрат на утримання будинку не несуть. Крім цього, сторони підтвердили те, що між співвласниками існує тривалий конфлікт, який супроводжувався судовими спорами, а тому спільне проживання сторін у справі не вбачається можливим.
При цьому, реалізація права позивачки щодо виплати компенсації належної відповідачам частки у спірному майні жодним чином не порушить прав відповідачів та відповідатиме інтересам співвласників спірного майна, а тому позовні вимоги про виплату грошової компенсації вартості частки в майні та припинення права власності на цю частку підлягають задоволенню.
Колегія суддів не погоджується із цим висновком суду з таких підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Як визначено у статтях 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України та означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, що, по суті, є правом двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
За правилом ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.
Згідно з частинами 1, 2, 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне користування і володіння майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
Крім того, поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку.
Аналіз чинного законодавства дає змогу дійти висновку, що законодавство захищає право власності осіб на їх майно в тому числі і право власності особи на частку у спільному майні від будь-яких посягань на нього та встановлює принцип недоторканності такого майна.
Стаття 365 ЦК України все ж таки передбачає випадки припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Однак підстави такого припинення є чітко визначені у вказаній статті, мають суворо враховуватись судом при розгляді такої категорії справ, а їх перелік розширенню не підлягає.
Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Зі змісту статті 346 ЦК України, припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.
Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 квітня 2021 року в справі №344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Із наданих сторонами доказів встановлено, що позивачка ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є співвласницями будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та мають у власності 18/32 частин та 7/32 відповідно. 
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (до зміни прізвища - ОСОБА_4 ) прийняли спадщину, хоч і не оформили свідоцтва про право на спадщину на належні ОСОБА_6 7/32частин будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та набули пов`язаних з цим майном майнових прав та обов`язків, зокрема і тих, що заявлені в межах спору, що є предметом даної справи.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної (оціночно-будівельної) експертизи №10541 від 04.04.2025, здійснити поділ житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 196,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками не вбачається технічно можливим через технічний стан житлового будинку. Під час проведення натурного обстеження житлового будинку експертом було встановлено ознаки пошкодження конструктивних елементів та виявлено, що стан будинку на час проведення натурного обстеження є аварійним (ветхим).
Однак, такий висновок експерта сам по собі не є достатнім доказом, що свідчить про наявність підстав для припинення права на частку у праві власності відповідачів на будинок.
Так, для оцінки того, чи є частка значною, її слід порівнювати з часткою іншого співвласника. У даному випадку частки позивачки та відповідачів становлять 18/32 та по 7/32 житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, однак умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві. Колегія суддів погоджується з доводами відповідачів, що 7/32, тобто, майже четвертина домоволодіння не є незначною, зокрема, зважаючи на те, що площа будинку становить 196,8 кв.м. 
Крім цього, встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є військовослужбовцем, не має у власності іншого житла. Відповідачка ОСОБА_1 , в свою чергу, пояснила суду, що має намір користуватися належною їй частиною будинку та брати участь у приватизації земельної ділянки під будинком.
Необґрунтованими є також посилання позивачки, що спільне користування будинком неможливе, оскільки між сторонами склались недоброзичливі відносини, виникають конфлікти і непорозуміння, оскільки факт неприязних відносин між співвласниками майна не свідчить про наявність підстав для припинення права власності на майно одного із співвласників.
Натомість, судом встановлено, що частки відповідачів у спірному майні не є незначними і припинення права на ці частки не є таким, що не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів, тобто, відсутні підстави, передбачені ст. 365 ЦК України.
Згідно з положеннями статей 12,13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову  ОСОБА_3 . 
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За таких обставин із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 22 710 грн, а на користь ОСОБА_2 - 18 168 грн, на відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Ткачуком Олегом Анатолійовичем та ОСОБА_2 , яка подана адвокатом Боднарчук Інною Олексіївною задовольнити.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 листопада 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 22 710 гривень.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) сплачений судовий збір у розмірі 18 168 гривень.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст складено 03 липня 2026 року. 

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома