ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
26 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 282/241/25
провадження № 51-896 км 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
в режимі відеоконференції 
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Любарського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2025 року та вирок Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року щодо нього у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12025060430000005, за обвинуваченням 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горлівка Донецької області,ранішене судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою:     АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.
Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Любарського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено останнього від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Вироком Житомирськогоапеляційного судувід 25 лютого 2026 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_8 покарання за ст. 336 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі  ОСОБА_8 вирішено рахувати з моменту приведення вироку суду до виконання.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи військовозобов`язаним, у зв`язку з оголошенням загальної мобілізації та призовом на військову службу у Збройні Сили України по мобілізації, він 15.07.2024 пройшов військово-лікарську комісію Комунального не комерційного підприємства «Любарська лікарня», згідно якої визнаний придатним до військової служби.
В цей же день на території ІНФОРМАЦІЯ_2 , що в 
АДРЕСА_2 , ОСОБА_9 - діловодом групи документального забезпечення ОСОБА_8 вручено під підпис повістку про явку 16.07.2024 на 08 годину 30 хвилин до ІНФОРМАЦІЯ_6 за вказаною адресою для призову та доукомплектування до команди НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 (ІНФОРМАЦІЯ_7), з метою подальшого проходження військової служби в Збройних Силах України, а також належним чином попереджено про юридичні наслідки неявки на повістку.
Однак, ОСОБА_8 , з метою ухилення від проходження військової служби, діючи в порушення вимог ст. 65 Конституції України, статей 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, статей 1, 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ та Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 65-2022 від 24.02.2022, нехтуючи конституційним обов`язком громадянина України, спрямованим на захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, військовим обов`язком громадянина України проходження військової служби, в особливий період, за відсутності підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, отримавши повістку, без поважних на те причин не з`явився за викликом на 8 год 30 хв. 16.07.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки у військову частину.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржувані судові рішення скасуватиі закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки доказам, які підтверджують наявність у нього особистих релігійних переконань, несумісних із виконанням військового обов`язку. 
Даючи власний аналіз доказам у кримінальному провадженні, засуджений стверджує, що будучи членом релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, він мав підстави для сумлінної відмови від проходження військової служби у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 35 Конституції України та ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки така відмова ґрунтувалася на його щирих релігійних переконаннях, несумісних із виконанням будь-якої військової служби, включно зі службою без зброї. 
При цьому зазначає, що звертався 15.07.2024 та 16.07.2024 із заявами на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про заміну йому військової служби на невійськову цивільну, при цьому висловлював готовність проходити альтернативну службу, а також 16.07.2024 із заявою аналогічного змісту до Житомирської РДА, тому висновки судів про ухилення від мобілізації є необґрунтованими.
Також стверджує, що позиція національних судів не узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово визнавав, що віровчення Свідків Єгови забороняє проходження будь-якої військової служби. Натомість, суди попередніх інстанцій безпідставно послалися на правові позиції Верховного Суду у справах, обставини яких не є релевантними обставинам цього кримінального провадження, оскільки стосувалися осіб, що не належали до жодної релігійної організації, або представників іншої конфесії, де ставлення до військового обов`язку є інакшим і, на відміну від Свідків Єгови, дозволяє проходження служби, не пов`язаної з використанням зброї.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_8 та захисники  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 касаційну скаргу підтримали. 
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Згідно приписів ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Аргументи касаційної скарги зводяться до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки засуджений ОСОБА_8 вважає, що внаслідок наявності у нього релігійних переконань, несумісних із виконанням військового обов`язку, кримінальна відповідальність за ст. 336 КК України виключається.
Колегія суддів не погоджується з наведеними твердженнями ОСОБА_8 . 
З матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_8 , будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації на особливий період, без поважних на те причин, умисно не прибув у визначений у повістці час, а саме 16.07.2024, до призовного пункту.
ОСОБА_8 свою відмову до прибуття за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_6 мотивував тим, що він охрещений та з 1992 року являється Свідком Єгови , має глибокі і чіткі переконання, які не дозволяють йому брати зброю в руки, та просив замінити йому військову службу на альтернативну (невійськову) у відповідності до вимог
ч. 4 ст. 35 Конституції України. Зазначена обставина знайшла підтвердження у ході судового розгляду в суді першої інстанції і ніким із учасників судового провадження під сумнів не ставилася.
Відхиляючи аргументи ОСОБА_8 щодо неможливості проходження військової служби у зв`язку з релігійними переконаннями та його готовність проходити альтернативну службу, якої йому, однак, не пропонували, незважаючи на те, що раніше він звертався до ІНФОРМАЦІЯ_2 та Житомирської РДА з відповідними заявами про заміну йому військової служби на альтернативну (невійськову), суд першої інстанції, із посиланням на норми Конституції України та профільне національне законодавство, положення Конвенції з прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі - Пакт), практику Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) та Верховного Суду зазначив, що законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації дію вказаного закону призупинено. Водночас, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за певних умов.
Крім того, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації.
З урахуванням викладеного, суд вважав, що непереборного конфлікту між релігійними переконаннями ОСОБА_8 та передбаченим ст. 65 Конституції України обов`язком захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України не існує, а фактичні та юридичні підстави для сумлінної відмови від військової служби у нього відсутні.
Питання, аналогічні тим, які порушені ОСОБА_8 в касаційній скарзі і послідовно обстоювались стороною захисту у ході судового провадження в суді першої інстанції, були предметом розглядута оцінки об`єднаної палатиКасаційного кримінального суду Верховного Суду, яка у постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603 кмо25) сформулювала висновок щодо правозастосування, згідно якого законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК України. Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.
Як зазначила об`єднана палата, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. Частина 2 статті 35 Конституції України, ч. 3 ст. 18 Пакту і ч. 2 ст. 9 Конвенції допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети). Як і в інших випадках закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.
Відступ від зобов`язань, передбачених ст. 9 Конвенції, допускається відповідно до її ст. 15, однак з 04 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею було відкликано. 
Законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.
Також у постанові від 27.10.2025 зазначено, що неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава. Адже українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).
У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.
Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ ст. 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan
v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03), об`єднана палата, однак вважала, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішується по кримінальному провадженню.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване ч. 4 ст. 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Даний підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає ст. 35 в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.
За таких обставин законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі ст. 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить ст. 35 Конституції України.
Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнала, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент, при цьому відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією, їх необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.
Водночас, об`єднана палата вважала, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погодилася з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.
З огляду на вищенаведене об`єднана палата констатувала, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і така відмова зумовлює відповідальність за ст. 336 КК України, а обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.
При цьому ухвалою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 19 січня 2026 року (справа
№ 459/2030/24, провадження № 51-2079 км25) матеріали провадження за касаційними скаргами захисника засуджених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_13 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2025 року і прокурора на цю ж ухвалу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК України.
Рішення про передачу матеріалів даного провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду мотивовано виключною правовою проблемою, що полягає у правовій невизначеності щодо можливості сумлінної відмови від виконання військового обов`язку, зокрема, під час дії правового режиму воєнного стану, а застосоване ОП ККС ВС тлумачення в постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603 кмо25) потенційно може наражати Державу на міжнародну відповідальність через порушення ст. 9 Конвенції, оскільки, згідно з таким тлумаченням особа має бути притягнута до відповідальності за сумлінну відмову від виконання військового обов`язку, право на яку безпосередньо передбачено приписами ч. 4 ст. 35 Конституції України, лише через відсутність створеного Державою механізму його реалізації.
Однак, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2026 року (справа № 459/2030/24, провадження № 13-16 кс26) вказані матеріали провадження за касаційними скаргами захисника засуджених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_13 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 22 листопада 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 
28 лютого 2025 року і прокурора на цю ж ухвалу повернуто на розгляд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Також, ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 03 березня 2026 року (справа № 689/2280/23, провадження № 51-1706 км25) матеріали провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 
17 лютого 2025 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК України.
Рішення про передачу матеріалів даного провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду мотивовано наявністю виключної правової проблеми, яка зумовлена відсутністю належного законодавчого механізму реалізації права на альтернативну (невійськову) службу, що зачіпає фундаментальні права особи та не може тлумачитися як підстава для притягнення до відповідальності. 
З урахуванням положень ст. 35 Конституції України, рішення Конституційного Суду України та практики ЄСПЛ держава зобов`язана забезпечити ефективну реалізацію цього права. Проблема має системний характер і виникає у значній кількості аналогічних проваджень, що зумовлює необхідність забезпечення єдності судової практики.
Проте, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 29 квітня 2026 року (справа 
№ 689/2280/23, провадження № 13-27 кс26) вищевказані матеріали кримінального провадження щодо засудженого ОСОБА_14 повернуті колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду для подальшого розгляду, при цьому зазначено, що об`єднана палата у постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24) дійшла висновку, що законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях, а такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК України. Вказане рішення об`єднана палата ухвалила системно проаналізувавши зміст законодавства України щодо можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях.
Крім того, ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2026 року у справі № 676/2395/25 (провадження № 13-53 кс26) матеріали кримінального провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок 
Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 липня 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 24 листопада 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_15 повернуто колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду для подальшого розгляду. При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обставини, на які посилався суд касаційної інстанції, зокрема, наявність виключної правової проблеми, пов`язаної з відсутністю механізму реалізації права громадян на проходження альтернативної (невійськової) служби у зв`язку з їхніми релігійними переконаннями, вже були предметом дослідження об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, а тому питання, поставлені судом касаційної інстанції є достатньою мірою врегульованими у відповідному правовому висновку об`єднаної палати, при цьому сама лише незгода з таким висновком, за відсутності належного обґрунтування з урахуванням визначених критеріїв, не свідчить про наявність виключної правової проблеми.
З урахуванням викладеного вище висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду та позиції Великої Палати Верховного Суду щодо наведеного, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що призов на військову службу  ОСОБА_8 під час мобілізації в період воєнного стану в Україні є законним, а його дії є ухиленням від призову на військову службу під час мобілізації в розумінні ст. 336 КК України.
Посилання засудженого на численні рішення Європейського суду з прав людини, Комітету ООН з прав людини, доповіді Управління Верховного комісара ООН з прав людини, а також окремі думки суддів Верховного Суду та доводи про помилковість висновків об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду не дають підстав для іншої правової оцінки цього кримінального провадження. 
Неспроможними є й доводи ОСОБА_8 про те, що висновок об`єднаної палати є помилковим або таким, що не підлягає застосуванню. Відповідно до принципу правової визначеності сформульовані Верховним Судом висновки щодо застосування норм права покликані забезпечувати єдність судової практики. Саме по собі існування окремих думок суддів або висловлення іншої правової позиції у наукових джерелах чи міжнародних доповідях не свідчить про неправильність відповідного висновку Верховного Суду та не є підставою для його незастосування судами.
Крім того, твердження засудженого про необхідність відступу від правового висновку об`єднаної палати вже були предметом оцінки Великої Палати Верховного Суду. 
Як убачається з наведених вище ухвал Великої Палати від 11 лютого 2026 року,
29 квітня 2026 року та 17 червня 2026 року матеріали кримінальних проваджень, переданих для вирішення питання щодо наявності виключної правової проблеми, були повернуті відповідним колегіям Касаційного кримінального суду для подальшого розгляду. При цьому Велика Палата не поставила під сумнів висновок, сформульований об`єднаною палатою у постанові від 27 жовтня 2025 року, а навпаки зазначила, що останній ґрунтується на системному аналізі положень Конституції України, національного законодавства та міжнародно-правових зобов`язань України щодо можливості відмови від проходження військової служби за призовом під час мобілізації.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, вирок суду першої інстанції було оскаржено лише стороною обвинувачення в частині безпідставного звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. За результатами апеляційного перегляду вирок суду в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_8 покарання за ст. 336 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Отже, за результатами касаційного розгляду колегією суддів не встановлено підстав до задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_8 .
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженим, так і іншими особами.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
За правилами ст. 75 ККУкраїни в разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, вмотивувавши належним чином своє рішення.
Як слідує з вироку апеляційного суду, враховуючи дані про особу ОСОБА_8 , який раніше не судимий, одружений, працює, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, з 05.04.1992 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, а також фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення в період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації, а також, що проігноровано конституційний обов`язок по захисту Батьківщини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільненняобвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Враховуючи мету покарання, яка полягає в тому, щоб досягти виправлення засудженого, а також запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, зважаючи на те, що кримінальне правопорушення  ОСОБА_8 вчинив вперше, його тяжкість (є нетяжким злочином), висновки досудової доповіді органу пробації, зміст довідки релігійної організації «Релігійний центр свідків Єгови в Україні» від 21.09.2023 № 5429 про те, що з 05.04.1992 ОСОБА_8 є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні та бере участь у проповідуванні, колегія суддів вважає, що з урахуванням принципу співмірності та індивідуалізації покарання, обставини цього конкретного кримінального провадження дають підстави для висновку про можливість досягти мети заходу примусу зі звільненням  ОСОБА_8  відповідно до положень ст. 75 ККУкраїни від відбування покарання з випробуванням, тому вирок апеляційної інстанції підлягає зміні в цій частині на підставі ч. 2 ст. 433 КПК України.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8  залишити без задоволення.
Вирок Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2026 року щодо ОСОБА_8 в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України в частині призначеного покарання змінити.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8  від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки.
Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8  наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
У решті судоверішення залишити без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3