Справа № 361/1283/26
Провадження № 2/361/520/26 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 р. м. Бровари
Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Ведмідь Н.В.
за участю секретаря Чуняк В.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить: визнати житловий будинок загальною площею 215,62 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , квартиру загальною площею 60,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та транспортний засіб – легковий автомобіль VOLVO XC60, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2017 року випуску, VIN НОМЕР_2 – об`єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок загальною площею 215,62 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру загальною площею 60,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та транспортний засіб – легковий автомобіль VOLVO XC60, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2017 року випуску, VIN НОМЕР_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати.
Позов обґрунтований тим, що 06 серпня 1999 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька Донецької області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2025 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розірвано.
За час шлюбу сторонами набуто майно, зокрема: квартиру загальною площею 60,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ринкова вартість якої становить 4 900 000,00 грн; житловий будинок загальною площею 215,62 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ринкова вартість якого становить 6 000 000,00 грн; транспортний засіб – легковий автомобіль VOLVO XC60, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2017 року випуску, VIN НОМЕР_2 , ринкова вартість якого станом на 27 листопада 2025 року становить 970 000,00 грн.
Позивач зазначає, що майно, набуте сторонами під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю та підлягає поділу між подружжям, у зв`язку з чим просить здійснити його поділ у запропонований ним спосіб.
Крім того, позивач зазначив, що станом на день звернення до суду ним понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 42 000,00 грн, які він просить стягнути з відповідача.
Ухвалою судді від 11 лютого 2026 року позовну заяву залишено без руху (а. с. 56–58).
Ухвалою суду від 26 лютого 2026 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а. с. 57–58).
20 квітня 2026 року відповідач подала до суду заяву про відсутність заперечень щодо поділу майна, в якій погодилася із запропонованим позивачем порядком поділу майна, водночас просила відмовити у стягненні судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи їх завищеними та такими, що не відповідають критеріям розумності та необхідності (а. с. 91–93).
20 квітня та 29 травня 2026 року відповідач подала до суду письмові заперечення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судових витрат, посилаючись на те, що неодноразово намагалася врегулювати спір у досудовому порядку без залучення адвокатів, що, на її думку, могло суттєво зменшити витрати сторін, однак позивач проігнорував такі пропозиції. Відповідач вважала, що заявлені до стягнення 42 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу не відповідають складності справи, є завищеними та сформовані шляхом штучного дроблення послуг. Також зазначила, що витрати на утримання дитини несе самостійно. Просила відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судових витрат, а у разі висновку суду про необхідність їх стягнення – зменшити їх розмір до 1 000,00 грн (а. с. 85–87, 134–137).
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився. Представник позивача ОСОБА_4 подала заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а. с. 151–152).
Відповідач у судове засідання, призначене на 21 квітня 2026 року, не з`явилася та подала клопотання про відкладення розгляду справи (а. с. 118), у зв`язку з чим судове засідання було відкладено на 23 червня 2026 року (а. с. 124).
Ухвалою суду від 01 червня 2026 року задоволено клопотання відповідача про проведення судових засідань за її участю в режимі відеоконференції та роз`яснено порядок підключення до підсистеми відеоконференцзв`язку (а. с. 149–150).
У судове засідання 23 червня 2026 року відповідач не з`явилася, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 10 вересня 2026 року. У судове засідання 10 вересня 2026 року відповідач повторно не з`явилася, у призначений час до відеоконференції не приєдналася, участі у судовому засіданні не брала та про причини неявки суд не повідомила.
Про обізнаність відповідача щодо розгляду справи свідчать подані нею клопотання про участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції та довідка про доставку 15 липня 2026 року електронного документа – судової повістки про виклик до суду (а. с. 163,164–165).
З огляду на повторну неявку відповідача, яка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, відсутність повідомлення про причини неявки, а також з урахуванням наявності в матеріалах справи її письмової позиції щодо позовних вимог, суд не вбачає підстав для повторного відкладення розгляду справи та вважає можливим провести її розгляд за відсутності сторін на підставі наявних у справі матеріалів.
За правилами частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що 06.08.1999 міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Донецька Донецької області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №464 (а. с. 16). 
У шлюбі у подружжя народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31.10.2025 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. (а.с. 48-50)
Зі змісту договору купівлі-продажу від 11.07.2012 вбачається, що позивач ОСОБА_1 набув у власність квартиру АДРЕСА_3 , право власності було зареєстровано за позивачем, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 11.07.2012 (а. с. 20-22, 23-24).
Відповідно до змісту інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно сформованої 11.11.2025 встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 12.11.2012 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 . (а.с. 26)
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу 22 вересня 2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль VOLVO XC60, державний номерний знак НОМЕР_1 . (а.с. 41-42)
Згідно з висновком експерта оцінювача ТОВ «Експерт-Альянс» про вартість майна від 27 листопада 2025 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 становить 4 900 000,00 грн, житлового будинку АДРЕСА_1 – 6 000 000,00 грн, автомобіля VOLVO XC60, державний номерний знак НОМЕР_1 , – 970 000,00 грн. (а.с. 17-19)
Загальна вартість майна, яке позивач просить поділити, становить 11 870 000,00 грн.
Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.
Такої правової позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18.
Зі змісту п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» убачається, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
За змістом статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
За правилами частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Відповідно до частин першої - третьої статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Таким чином, закон встановлює презумпцію спільності майна, набутого подружжям у період шлюбу, а частки подружжя при його поділі є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Судом встановлено, що спірні квартира, житловий будинок та транспортний засіб набуті сторонами у період перебування у шлюбі. Відповідачка не заперечувала належності зазначеного майна до спільного майна подружжя та погодилася із запропонованим позивачем порядком його поділу.
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Таким чином, суд встановив, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін.
Враховуючи домовленість сторін щодо порядку поділу спільного майна, суд вважає можливим здійснити його поділ саме у запропонований позивачем спосіб.
При цьому вимога про визнання спірного майна об`єктами спільної сумісної власності не потребує окремого зазначення в резолютивній частині рішення, оскільки питання належності майна до спільної сумісної власності є складовою предмета доказування при вирішенні спору про його поділ.
Такий підхід відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, відповідно до яких питання належності майна до спільного сумісного майна подружжя суд вирішує у мотивувальній частині рішення, тоді як ефективним способом захисту є саме вирішення вимоги про поділ такого майна.
Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
З огляду на викладене суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок загальною площею 215,62 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_1 – права власності на квартиру загальною площею 60,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та транспортний засіб VOLVO XC60, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2017 року випуску, VIN НОМЕР_2 .
У зв`язку з таким поділом право спільної сумісної власності сторін на зазначене майно припиняється.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Позивач просить стягнути з відповідачки витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 42 000,00 грн.
На підтвердження понесення таких витрат позивачем надано рахунок № 29 від 11 листопада 2025 року, платіжний документ про сплату 42 000,00 грн, акт приймання-передачі наданих послуг від 07 листопада 2025 року та детальний перелік наданих послуг.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу суд враховує, зокрема, складність справи, час, необхідний для виконання відповідних робіт, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, ціну позову та значення справи для сторони.
За частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання, обсягом наданих послуг та виконаних робіт і ціною позову.
Частиною шостою статті 137 ЦПК України передбачено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення їх розміру.
Відповідачка заперечила проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі та просила їх зменшити, посилаючись на складність справи, обсяг фактично виконаної роботи та розмір заявлених витрат. При цьому зазначила, що до звернення позивача до суду пропонувала йому не залучати адвоката, оскільки не заперечувала проти поділу спільного майна та була готова одразу погодитися із заявленими позовними вимогами. На думку відповідачки, за таких обставин залучення адвоката та заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованими та неспівмірними з фактичною складністю спору.
Суд враховує, що залучення адвоката для надання професійної правничої допомоги є правом позивача. Водночас наявність такого права не означає безумовного відшкодування іншою стороною всіх понесених у зв`язку з цим витрат у заявленому розмірі. Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд оцінює їх співмірність зі складністю справи, обсягом та характером наданих послуг, витраченим на їх виконання часом та іншими обставинами, передбаченими законом.
Разом із тим при визначенні суми, яка підлягає компенсації, суд враховує характер спору, його фактичну та правову складність, ціну позову, обсяг процесуальних дій, а також те, що відповідачка до початку розгляду справи по суті погодилася із запропонованим позивачем порядком поділу майна.
Позивач та його представник не брали участі у судових засіданнях, оскільки звернулися до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутності. Розгляд справи по суті проведено на підставі наявних у справі матеріалів та заяви представника позивача про розгляд справи за його відсутності. Розгляд спору не супроводжувався тривалим з`ясуванням спірних обставин щодо належності майна до спільної сумісної власності подружжя чи порядку його поділу, оскільки відповідачка не заперечувала проти запропонованого позивачем способу поділу майна.
Крім того, відповідно до наданого позивачем розрахунку вартості послуг окремо визначено 10 000,00 грн за «вивчення нормативно-правових актів законодавства України щодо поділу спільного майна» та 4 000,00 грн за «аналіз визначення правової позиції щодо поділу спільного майна». За своїм змістом зазначені види послуг є взаємопов`язаними та стосуються одного предмета правничої допомоги - правового супроводу вимог щодо поділу спільного майна подружжя, що підлягає врахуванню судом при оцінці співмірності заявлених до відшкодування витрат.
За таких обставин заявлений до компенсації розмір витрат у 42 000,00 грн суд вважає неспівмірним із фактичною складністю справи та обсягом наданих правничих послуг. Водночас підстав для повної відмови у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу суд не вбачає.
З урахуванням наведеного, керуючись критеріями розумності, співмірності та пропорційності судових витрат, суд визначає розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню відповідачкою, у сумі 10 000,00 грн.
Щодо судового збору суд зазначає наступне.
При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 13 312,00 грн.
Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Оскільки відповідачка до початку розгляду справи по суті визнала позовні вимоги в частині поділу спільного майна та погодилася із запропонованим позивачем способом його поділу, суд відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого ним судового збору, що становить 6 656,00 грн.
Інші 50 відсотків сплаченого судового збору в розмірі 6 656,00 грн відповідно до статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.
Таким чином, загальна сума судових витрат, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, складається із 6 656,00 грн судового збору та 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Керуючись статтями 12, 13, 76, 81, 82, 89, 133, 137, 141, 142, 206, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, статтями 60, 63, 69-71 Сімейного кодексу України, статтями 368, 372 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок загальною площею 215,62 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру загальною площею 60,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб - легковий автомобіль VOLVO XC60, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2017 року випуску, VIN НОМЕР_2 .
Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 6 656,00 грн, що становить 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позовної заяви.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 656,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКППО: НОМЕР_4 .

Суддя Ведмідь Н.В.