Справа № 184/2795/25
Провадження № 2/369/11125/26
РІШЕННЯ
Іменем України

20.07.2026 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Пінкевич Н.С.,
при секретарі Худинець Д.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу 
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,

в с т а н о в и в :

У грудні 2025 року позивачка звернулась до Покровського міського суду Дніпропетровської області з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з ОСОБА_2 мають спільну малолітню дитину: ОСОБА_3 , 2024 року народження. Малолітня дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. За рішенням суду з відповідача стягнені аліменти. Однак, їх не достатньо для повного забезпечення потреб дитини. Донька регулярно потребує додаткових витрат, пов`язаних з її здоров`ям, доглядом і розвитком. 
З лютого 2024 року по листопад 2025 року нею понесені додаткові витрати на загальну суму 41 866,52грн.: придбання ліків, вакцинація, медичні процедури, обстеження, засоби догляду за дитиною, вітаміни та профілактичні препарати, дитячі суміші/харчування, підгузки та інші гігієнічні засоби, інші необхідні витрати для забезпечення нормального розвитку дитини.
Відповідач участі у несені додаткових витрат не бере, фінансово не допомагає, що покладає на неї весь тягар забезпечення дитини. Тому вважає своє право порушеним та з відповідача слід стягнути половину понесених нею витрат.
Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дитини, понесені з 08 лютого 2024 року по 30 листопада 2025 року в розмірі 20 933,26 грн.; судові витрат покласти на відповідача.

Ухвалою Покровського міського суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2025 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Фастівського міськрайонного суду Київської області.
Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2026 року позовну заяву передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 квітня 2026 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

07 травня 2026 року відповідач ОСОБА_2 направив до суду заяву про зупинення провадження, оскільки він перебуває на військовій службі.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 травня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі.
26 травня 2026 року та 06 липня 2026 року до суду надійшло клопотання відповідача ОСОБА_2 та представника відповідача про зупинення провадження.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 липня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотань про зупинення провадження по справі.

17 липня 2026 року ОСОБА_1 подала суду письмові пояснення. Додатково вказала, що відповідач аліменти не сплачує регулярно, має заборгованість. Тому весь тягар матеріального утримання дитини покладений лиш на неї, вона змушена забезпечувати дитину, в тому числі шляхом оформлення кредитних зобов`язань. Всі її звернення відповідач ігнорує та не допомагає в утримання дитини, і тому вона вимушена звернутись до суду за захистом порушеного права. Також просила відмовити у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження по справі, оскільки сам по собі факт проходження військової служби не звільняє відповідача від обов`язку утримувати дитину. Просила позов задоволити.

У судове засідання позивачка не з`явилась. Подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Просила суд задоволити позов.
У судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Письмового відзиву на час вирішення спору не подано. 

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При розгляді справи судом встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
З матеріалів справи вбачається, що малолітня дитина проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , батько ОСОБА_2 сплачує аліменти на утримання дитини. Але, на думку позивачки, в недостатньому розмірі та не регулярно, не покриває всіх витрат на дитину, які є додатковими та не включаються в аліменти. 

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.
Відповідно до частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, зокрема розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо.
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що обов`язок батьків брати участь у додаткових витратах на дитину є самостійним обов`язком, який не тотожний обов`язку зі сплати аліментів. Такі витрати повинні бути пов`язані з особливими обставинами, а їх наявність і розмір мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

З Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що 15 квітня 2024 року Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісячно аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі заяви про видачу судового наказу до суду, тобто з 20.03.2024 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (справа 171/625/24). 
Судовий наказ перебуває на примусовому виконанні у Фастівському ВДВС у Фастівському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України – ВП №75790320. 
Відповідно до довідки виконавця станом на 01 травня 2026 року наявна заборгованість в розмірі 87 421,71грн.

Аналіз відповідних приписів Закону свідчить про те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Ці правила стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.
Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку, які підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов.
Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, потрібно враховувати, якою мірою кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У разі, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.
Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2022 року у справі № 761/27222/10 (провадження № 61-8815св21).
У постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19) Верховний Суд зазначив , що доказами, які підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які підтверджують, зокрема, витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).
Наведені висновки щодо застосування статті 185 СК України підлягають врахуванню у кожній справі про стягнення додаткових витрат на дитину.
У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489 цс 17 зроблено висновок, що СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

З поданого позивачкою розрахунку заборгованості зі сплати аліментів встановлено, що з червня 2025 року по грудень 2025 року відповідач сплатив аліменти на загальну суму 135 435,06 грн., з січня 2026 року по березень 2026 року оплата відсутня, а у квітні 2026 року здійснено оплату на суму 64 206,58 грн.
Також з поданого розрахунку вбачається, що розмір аліментів щомісячно становить більше 10 000 грн.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дитини з лютого 2024 року по листопад 2025 року ОСОБА_1 вказувала про понесені додаткові витрати на загальну суму 41 866,52грн.: придбання ліків, вакцинація, медичні процедури, обстеження, засоби догляду за дитиною, вітаміни та профілактичні препарати, дитячі суміші/харчування, підгузки та інші гігієнічні засоби, інші необхідні витрати для забезпечення нормального розвитку дитини.
І з позовної заяви, і з поданих чеків, квитанцій вбачається, що витрати вказані позивачкою як додаткові витрати, не є додатковими в розумінні ст.185 СК, а є звичними щомісячними витратами на дитину на харчування, одяг, лікування, побутові потреби чи інші потреби, які покриваються аліментами та не пов`язані з особливим станом здоров`я дитини, необхідністю діагностики, консультацій та виконання лікарських рекомендацій, в тому числі придбання вказаних у квитанціях ліків. Вказуючи, що дитина потребує таких додаткових витрат, позивачка жодним чином не обґрунтовує які ж тоді витрати вона несе щомісячно на дитину в розмірі більше 20 000 грн. (враховуючи, що аліменти стягуються в розмірі більше 10 000 грн. щомісячно і батьки мають рівні обов`язки по утриманню дитини) і чому такий розмір аліментів не покриває всіх витрат на дитину. До суду позивачка не з`явилась, натомість подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. 
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.
Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. 
Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, - 

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 20 липня 2026 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ