ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 260/5756/25 пров. № А/857/55070/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Носа С.П., 
суддів Кухтея Р.В., Шевчук С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі № 260/5756/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення,-

суддя у І інстанції Микуляк П.П.,
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Ужгород,
дата складення повного тексту рішення не зазначено, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким просив суд визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного контролю України винесене начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип Б) лейтенантом ОСОБА_2 від 07 липня 2025 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 07 липня 2025 року прибув до пункту пропуску “Лужанка” з метою перетину державного кордону України. Проте начальником 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип Б) було ухвалено рішення про відмову в перетинанні кордону.
Як стверджував позивач, він надав документи які підтверджують, що він є водієм вантажівки, має укладений договір із роботодавцем про надання послуг № 23 від 01.04.2025 р. та був занесений до системи “Шлях” як такий, що перевозить вантаж. У вантажівці знаходився опломбований вантаж, який пройшов митне оформлення при вивезенні на ім`я ОСОБА_1 .
Згідно з позовною заявою, позивач надав інспектору дві декларації про завантаження автомобіля товаром на його ім`я та його вартість у іноземній валюті, а також копію витягу із Резерв+, в якому вказано, що в ОСОБА_1 наявна відстрочка до 29.06.2026 р.
Позивач вважає, що рішення про відмову в перетинанні кордону є незаконним та необґрунтованим, з огляду на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано накази Міністерства інфраструктури України “Про заходи щодо забезпечення міжнародних автомобільних перевезень в умовах правового режиму воєнного стану” № 479 від 05.07.2022 р., № 575 від 03.08.2022 р. та листи адресовані Адміністрації Державної прикордонної служби України, відповідно до яких ОСОБА_1 , внесений в перелік водіїв підприємств, які здійснюють вантажні автомобільні перевезення для надання можливості виїзду за межі України в умовах правового режиму воєнного стану строком на 3 календарні місяці.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року адміністративний позов було задоволено повністю.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що документи позивача містять ряд дефектів, які унеможливлюють підтвердження мети виїзду: у копії витягу з Резерв+ вказано, що відстрочка надана до завершення мобілізації (хоча позивач стверджує що до 29.06.2026). Разом з тим, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №1558 від 31 грудня 2024 року, відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації для здобувачів професійної, фахової передвищої та вищої освіти надається на семестр, але не більше ніж на шість місяців; згідно з договором №23 про надання послуг від 01.04.2025 він укладений з ОСОБА_3 , як виконавцем, разом з тим він підписаний ОСОБА_1 ; у договорі №23 про надання послуг від 01.04.2025 позивач (як особа що підписала договір) теоретично виступає як виконавець у статусі фізичної особи, а не суб`єкта господарювання, що не є дозволене чинним законодавством; позивач посилається на наявність в нього права на перетин кордону протягом 3 місяців на підставі Наказів Міністерства інфраструктури України від 2022 року, разом з тим, з моменту видання відповідних наказів уже минуло 3 роки. Таким чином, надані позивачем документи при перетині кордону не доводять мети поїздки. 
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон.
07 липня 2025 року позивач прибув до пункту пропуску “Лужанка” Берегівського району Закарпатській області з метою здійснення перетину державного кордону України як водій, який здійснює вантажні автомобільні перевезення.
Рішенням начальника 2 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип Б) лейтенантом ОСОБА_2 від 07.07.2025 р. позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону України. 
В причинах винесення такого рішення зазначено: “На підставі Закону України “Про правовий режим воєнного стану”, Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, а також Закону України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року” та п.2-9 постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року “Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України” гр. України ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 тимчасово обмежений у праві виїзду з України у зв`язку із відсутністю підстав на перетинання ДКУ, так як громадянин не підтвердив мету поїздки по системі “Шлях”.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до абз.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом
Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Згідно з п.2 Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державній прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Відповідно до п.3 цього Указу в зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
На момент розгляду адміністративної справи в суді апеляційної інстанції строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Відповідно до ст.1 Закону України № 389-VIII від 12.05.2015р. «Про правовий режим воєнного стану» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Згідно з п.6 ч.1 ст.8 цього Закону в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Відповідно до п.8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затв. постановою КМ України № 1455 від 29.12.2021р. (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022р. «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Статтею 1 Закону України № 3543-ХІІ від 21.10.1993р. «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України №1710-VI від 05.11.2009р. «Про прикордонний контроль» (далі - Закон № 1710-VI).
Частиною 1 ст.2 Закону № 1710-VI передбачено, що прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
За приписами ч.1 ст.14 Закону № 1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена наказом МВС України № 457 від 05.06.2023р.
Так, у рішенні, поміж іншого, зазначається причина відмови іноземцю, особі без громадянства або громадянину України в перетинанні державного кордону України із зазначенням підстав та строків тимчасового обмеження громадянина України у праві на виїзд з України або рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю, особі без громадянства в разі наявності в базах даних Державної прикордонної служби України відомостей про таке обмеження.
Обґрунтовуючи відмову в перетинанні державного кордону, відповідач у рішенні від 07.07.2025р. зазначив, що позивачу відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України на підставі Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», постанови КМ України № 57 від 27.01.1995р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» у зв`язку непідтвердженням мети поїздки по системі «Шлях».
Водночас, рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.
Також загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019р. у справі № 826/6528/18, від 10.04.2020р. у справі № 819/330/18, від 10.01.2020р. у справі № 2040/6763/18).
У спірному рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач лише послався на п.2-9 Правила перетинання державного кордону громадянами України, проте не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.
Також спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим було відмовлено в перетинанні державного кордону.
Водночас, як правильно зауважив суд першої інстанції, спірне рішення не містить висновків про недостатність, недостовірність чи невідповідність документів, поданих позивачем під час здійснення прикордонного контролю.
Встановлено, що ОСОБА_1 07 липня 2025 року під час перетину державного кордону для виїзду за кордон надав, серед іншого, паспорт громадянина України для виїзду за кордон; військово-обліковий документ сформований в Резерв+ 29.06.2025 р., в якому відображена інформація про наявність у позивача відстрочки до завершення мобілізації; 2 митні декларації. 
В матеріалах справи наявний договір від 01.04.2025 р. № 23 про надання послуг, який укладений з роботодавцем позивача. За вказаним договором виконавець бере на себе зобов`язання про здійснення перевезення вантажу як на території України, так і за її межами, на вантажному автомобілі, який належить замовнику.
Разом з тим, відповідно до митних декларації, наданих позивачем при перетині державного кордону, вбачається, що у вантажівці знаходився опломбований вантаж, який пройшов митне оформлення при вивезенні, на ім`я ОСОБА_1 .
Відповідно до наказів Міністерства інфраструктури України “Про заходи щодо забезпечення міжнародних автомобільних перевезень в умовах правового режиму воєнного стану” та листів, які адресовані Адміністрації Державної прикордонної служби, ОСОБА_1 внесений в перелік водіїв підприємств, які здійснюють вантажні автомобільні перевезення.
З огляду на вказане, рішення від 24.09.2024р. не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії та породжує його неоднозначне трактування, що протиправно втручається у можливість реалізації конституційного права позивача вільно залишати територію України, а отже є протиправним та вірно скасовано судом першої інстанції.
При цьому, колегія суддів враховує висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 12.11.2024р. у справі №380/11916/22, які відповідно до вимог ч.5ст.242 КАС України підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
З огляду на перелік наданих позивачем документів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в позивача було наявне право на перетин державного кордону. Разом з тим, в оскаржуваному рішенні не вказано чіткі причини (підстави) відмови в перетині державного кордону України громадянину України, зокрема, які документи потрібно надати громадянину.
Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, через що останній підлягає до задоволення.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.
Згідно статі 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року у справі № 260/5756/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя | | С. П. Нос
судді | | Р. В. Кухтей
| | С. М. Шевчук