Справа №591/12349/24 	
Номер провадження 22-ц/816/2073/26 	
Категорія - 53 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року м. Суми
Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Черних О.М. (суддя-доповідач), суддів: Петен Я.Л., Замченко А.О.,
з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Приватного підприємства «Согор», в інтересах якого звернувся адвокат Коваленко Олександр Іванович, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09.03.2026, ухваленого в складі судді Клименко А.Я. у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Согор», третя особа: ОСОБА_2 , Приватне Акціонерне Товариство «Страхова Компанія «ПЗУ Україна», про відшкодування майнової шкоди,
УС Т А Н О В И В :
1. Описова частина
Короткий зміст вимог позову
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного підприємства «Согор», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 22.05.2024 сталася дорожньо-транспортна пригода. 
05.06.2024 постановою Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в сумі 850 грн. Повідомила, що під час розгляду протоколу було встановлено, що на час настання дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_2 перебував на робочому місці, виковуючи пасажирські перевезення за відповідним маршрутом, знаходячись в трудових відносинах в Приватним підприємством «СОГОР». 
Вказала, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль т/з TOYOTA RAV-4 д.н.з.- НОМЕР_1 , який належить позивачці, отримав значні механічні пошкодження, донька позиваки отримала тілесні ушкодження, тобто їй була заподіяна матеріальна шкода. 
Так, згідно висновку експерта розмір матеріального збитку, завданого власнику т/з TOYOTA RAV-4 д.н.з.- НОМЕР_1 , становить 199774 грн. 32 коп., нею були понесені витрати за проведення експертизи в розмірі 4993 грн. 68 коп, крім того і для з`ясування можливих наслідків для здоров`я були проведені відповідні медичні обстеження в медичному закладі медичний центр «МедСоюз», вартість обстеження 1540 грн. Підсумовуючи, зазначила, що завдана матеріальна шкода в наслідок ДТП становить 206560 грн. (199774,32+4993,68+1540+252=206560). 
Посилаючись на ч. 2 ст. 1187 ЦК України, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом вважала, що саме Приватне підприємство «Согор» є належним відповідачем. 
Зазначила, що відповідальність відповідача була застрахована договором обов`язкового страхування т.з. ПРАТ СК «ПЗУ УКРАЇНА» і страхувальником ПРАТ СК «ПЗУ УКРАЇНА» частково була відшкодована завдана матеріальна шкода у розмірі - 99435 грн. 81 коп. 
Просила суд стягнути з відповідача Приватного підприємства «Согор», на її користь матеріальну шкоду у розмірі -107124,19 грн. та витрати на правничу допомогу та судового збору в розмірі 10000 грн..
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09.03.2026 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Ухвалено стягнути з Приватного підприємства «Согор» на користь ОСОБА_1 - 107124 грн.19 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 10000 грн. витрати на правову допомогу. 
Рішення суду мотивоване тим, що в постанові Зарічного районного суду м. Суми від 05.06.2024 у справі 591/5311/24, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП зазначено, що ОСОБА_2 працює в ПП «Согор». Посилаючись на те, що завдану шкоду несе безпосередньо володілець майна - т/з Рута-25, д.н.з.- НОМЕР_2 - відповідач Приватне підприємство «Согор».
Під час ухвалення рішення, суд першої інстанції вказав, що розмір збитків, який підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, а тому враховуючи встановлені обставини справи та висновок судового експерта Варухи В.О. №11/2024 від 09.07.2024 щодо розміру спричиненої шкоди прийшов до висновку, що матеріальна шкода в розмірі 107124,19 грн. доведена належним чином. 
При вирішенні стягнення судових витрат суд послався на ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, згідно яких судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи та визнав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню понесені позивачкою судові витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн., які є співмірним зі складністю справи та обсягом наданої адвокатом правової допомоги.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
Представник Приватного підприємства «Согор», адвокат Коваленко Олександр Іванович, не погоджуючись із рішеннями суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09.03.2026 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові та у стягненні з відповідача судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції належним чином не з`ясував того факту, що Приватне підприємство «Согор» не є належним відповідачем, з огляду на наступне. 
Зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що під час дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_2 виконував трудові функції. Вважає, що сам факт перебування у трудових відносинах винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди особи, не достатньо, потрібні докази, що особа безпосередньо виконували трудові функції, а тому вважає, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку. 
Заперечував проти доказу, використаного судом першої інстанції при ухваленні рішення, с саме: висновку експерта № 11/2024 від 09.07.2024, оскільки вважає його недопустимим. Вказав, що договір між ОСОБА_1 та експертом ФОП ОСОБА_3 на проведення експертизи не укладався, експертом огляд транспортного засобу був проведений у відсутність представника Приватного підприємства «Согор», якому взагалі не було направлено повідомлення про дату та час огляду об`єкта дослідження, експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України. 
В зв`язку з наведеним просив не приймати до розгляду як доказ, висновок експерта ФОП ОСОБА_3 від 09.07.2024, не керуватися ним при прийнятті постанови та не відшкодовувати зазначені позивачкою витрати за проведення експертизи. 
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн., вказав, що наданий ордер на підтвердження права адвоката звертатись до суду і договір про надання правової допомоги різняться між собою, а тому вважає, безпідставним відшкодування витрат на правову допомогу. 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 квітня 2026 року справу передано судді-доповідачеві – Черних О.М.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 15 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження в указаній справі.
Ухвалою Сумського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 15 квітня 2026 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні 
Ухвалою Сумського апеляційного суду від 11 червня 2026 року Приватне Акціонерне Товариство «Страхова Компанія «ПЗУ Україна» залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу. 
Представник Приватного Акціонерного Товариства «Страхова Компанія «ПЗУ Україна» направила до Сумського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу ПП «Согор» задовольнити в повному обсязі, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09.03.2026 скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Позиція апеляційного суду 
У судове засідання належним чином повідомлена апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи учасники справи не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст.ст.371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності учасників, які не з`явились.
2. Мотивувальна частина
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни є неправильне застосування судом норм матеріального права неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню чи порушення норм процесуального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Фактичні обставини справи 
Судом першої інстанції встановлено, що 22.05.2024 о 14:30 у м. Суми по вул. Петропавлівська сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Рута-25 (д.н.з. НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля TOYOTA RAV-4 (д.н.з. НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_4 .
Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 05.06.2024 у справі 591/5311/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Зі змісту постанови вбачається, що ОСОБА_2 працює в ПП «Согор» (а.с. 8).
Відповідно до висновку судового експерта №11/2024 від 09.07.2024 року розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля TOYOTA RAV-4 HYBRID, д.н.з. НОМЕР_1 становить 199774,32. Витрати за проведення експертизи становлять 4993 грн. 68 коп. (а.с. 22-74).
З дослідницької частини висновку вбачається, що під час дослідження технічного стану транспортного засобу TOYOTA RAV-4 (д.н.з. НОМЕР_1 ) були присутні: власник - ОСОБА_1 , представник ПП «Согор» - Горпенко М.М. (помічник керівника підприємства, наказ № 56 від 12.02.2024) та Мамай В.П. - водій ПП «Согор». 
Відповідно до скрін-шоту ПрАТ СК «ПЗУ УКРАЇНА» перерахувала страхове відшкодування у розмірі - 99435,81 (дев`яносто дев`ять тисяч чотириста тридцять п`ять гривень вісімдесят одну копійку) (а.с.9).
Різниця між розміром спричиненої шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням становить 100338,51 гривень.
За вказаний висновок експерта сплачено 4993,68 грн (а.с.10).
Згідно з наданою квитанцією ТОВ «МДЦ ЕКСПЕРТ» («Діагностичний центр ТОВ «МДЦ ЕКСПЕРТ» Сумська філія»), вартість проведеного медичного обстеження ОСОБА_4 становить 1540,00 грн.(а.с.19-21). 
Як вбачається з наданого представником ПрАТ «СК ПЗУ Україна» протоколу технічного огляду КТЗ від 24.05.2024, оцінювачем ОСОБА_5 , в присутності ОСОБА_1 оглянуто транспортний засіб TOYOTA RAV-4 (д.н.з. НОМЕР_1 ), зроблено фотофіксацію пошкоджень т/з. 
ПрАТ «СК ПЗУ Україна» був складений розрахунок вартості відновлювального ремонту т/з TOYOTA RAV-4 (д.н.з. НОМЕР_1 ) з урахуванням зносу, що склав 102685,81, з яким ОСОБА_1 погодилась.
ПрАТ «СК ПЗУ Україна» був складений страховий акт № 42383/1 та ухвалено розпорядження № 42383/14/1 про виплату страхового відшкодування в розмірі 99485,81 грн (102685,81- 3200 франшизи). 
Застосовані норми права
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (частина перша, пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України).
У частині другій статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, тобто завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
У статті 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.
Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19)).
Суд першої інстанції встановив та сторонами не заперечується, що під час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 перебував за кермом автомобіля Рута-25, д.н.з.- НОМЕР_2 , останній перебував у трудових відносинах з ПП «Согор». Даний факт не оспорюється учасниками справи у тому числі ПП «Согор».
У відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі ПП «Согор» заперечувало проти задоволення позову, при цьому не спростовувало факту існування трудових правовідносин з ОСОБА_2 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Матеріали справи не містять доказів про існування факту неправомірного заволодіння ОСОБА_2 транспортним засобом, за участю якого було скоєно дорожньо-транспортну пригоду.
Виходячи з наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки ОСОБА_2 , як учасник дорожньо-транспортної пригоди, перебував за кермом автомобіля т/з Рута-25, д.н.з.- НОМЕР_2 під час виконання ним трудових обов`язків, ПП «Согор» є належним відповідачем у справі, оскільки є володільцем джерела підвищеної небезпеки і несе відповідальність за шкоду перед потерпілою особою, відповідно до вимог частини першої статті 1172 ЦК України 
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17 у черговий раз наголосила, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961-ІV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №147/66/17).
З огляду на положення ч. 1 ст. 14 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 1194 ЦК України відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або згаданим вище Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №564/2640/18.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (див. постанову Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №564/2640/18).
Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (частина перша статті 1194 ЦК України).
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Подібні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95 цс 20).
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
До шкоди, заподіяної в результаті ДТП майну потерпілого, належить, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу (стаття 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди (пункт 30.1 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (пункт 30.2 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Таким чином, у разі встановлення судом, що відновлювальний ремонт автомобіля позивача перевищує його вартість на момент ДТП, тобто ремонт є економічно необґрунтованим, то стягненню підлягає різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, за мінусом страхового відшкодування.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15 зроблений висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом №1961-ІV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика, і сумою виплаченого страхового відшкодування.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Суд першої інстанції визнав висновок судового експерта № 11/2024 від 09.07.2024 ОСОБА_3 , складений на замовлення ОСОБА_1 , належним та допустимим доказом.
Колегія суддів погоджується з оцінкою суду першої інстанції, оскільки під час апеляційного розгляду в судовому засіданні експерт Варуха В.О. повідомив, що складений ним висновок експерта № 11/2024 від 09.07.2024 за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження за заявою ОСОБА_1 , підготовлено у тому числі і для подання до суду, відповідно до ч.5 ст.106 ЦПК України. Вказав, що під час складання висновку для звернення до суду, відповідно до інструкції, він несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Посилання представника ПП «Согор» про те, що огляд транспортного засобу був проведений за відсутності їх представника, спростовується матеріалами справи. Зокрема, як вбачається з дослідницької частини висновку вбачається, що під час дослідження технічного стану транспортного засобу TOYOTA RAV-4 (д.н.з. НОМЕР_1 ) були присутні: власник- ОСОБА_1 , представник ПП «Согор» - Горпенко М.М. (помічник керівника підприємства -наказ № 56 від 12.02.2024) та Мамай В.П.- водій ПП «Согор».
Відповідно до висновку експерта № 11/2024 за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження за заявою ОСОБА_1 , складеного ФОП ОСОБА_3 , розмір матеріального збитку, завданого власнику ТЗ TOYOTA RAV-4 HYBRID, д.н.з. НОМЕР_1 становить 199774,32 грн.
Позивачка вказала, що частину матеріальної шкоди їй частково відшкодувало ПрАТ СК «ПЗУ Україна», проте розмір завданої позивачці шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обсяг відповідальності ПП «Согор» обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що цивільно - правова відповідальність відповідача була застрахована відповідно до полісу №ЕР.220821141 і страховий ліміт становив 160000 грн., за заподіяну майнову шкоду, розмір франшизи - 3200 грн., а тому непред`явлення вимоги до страховика в межах ліміту є підставою для відмови в задоволенні цих вимог.
Враховуючи те, що за договором добровільного страхування розмір ліміту встановлено 160000 грн, колегія суддів вважає, що вказане є підставою для зменшення суми, яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, оскільки обов`язок по відшкодуванню шкоди розподіляється між страховою компанією, відповідно до Закону № 1961-IV, та особою, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, у тому числі на суму франшизи, чи якщо страховик за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що сума, яка підлягає відшкодуванню позивачці за рахунок ПП «Согор» становить 42974 грн 32 коп. (199774,32 – 160 000 грн.+3200 грн ).
Крім того, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції позивачкою не надано належних та допустимих доказів того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди була заподіяна шкода ОСОБА_4 , а саме, що вона отримала тілесні ушкодження, а тому вимога про відшкодування витрат за медичні обстеження в медичних закладах задоволенню не підлягають.
Приймаючи рішення, колегія суддів враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).
Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім.
Судові витрати
Щодо розподілу витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді апеляційній інстанції колегія суддів виходить з наступного. 
Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Підпунктом 1 пункту 1 частини 1статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
ОСОБА_1 звернулось до суду з майновим спором, за подання позовної заяви, позивачка сплатила 1211 гривні 20 копійок, що підтверджується квитанцією від 05.12.2024 (а.с. 77).
Крім того, оскільки судом покладено в основу судового рішення висновок експерта судового експерта Варухи В.О. № 11/2024 від 09.07.2024 за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження за заявою ОСОБА_1 , тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані із оплатою послуг щодо складання висновку в розмірі 4993 грн. 68 коп. 
Під час апеляційного розгляду рішення суду першої інстанції змінено, позов задоволено частково, що у відсотковому співвідношенні до ціни позову становить 36,69%.
Отже, з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог з ПП «Согор» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 444 гривні 39 копійок та витрати за проведення експертизи - 4993 грн.68 коп. 
Підпунктом 6 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
За подання апеляційної скарги ПП «Согор» сплатив судовий збір у розмірі 1598 гривні 40 коп, що підтверджується платіжною інструкцією № 14043 від 09.04.2026 (а.с. 199).
Апеляційна скарга ПП «Согор» задоволена на 63,31%. 
Отже, з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог з ОСОБА_1 на користь ПП «Согор» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1011 грн 95коп.
Тому слід провести взаємозалік судових витрат у справі, які в результаті стягнути з ПП «Согор» на користь ОСОБА_1 в сумі 4426 грн 12 коп. 
Відповідно до ст. 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат.
Частинами 2-3 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Разом з тим, ОСОБА_1 окрім договору про надання правової допомоги з адвокатом Кругляк В.В. доказів до суду не подано, а тому колегія суддів вважає, що вимога про відшкодування витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з частиною першою та другою статті 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга представника відповідача – адвоката Коваленка О.І. підлягає частковому задоволенню, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09.03.2026 в частині позовних вимог необхідно змінити, а в частині вирішення судових витрат - скасувати. 
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 381-382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Согор», в інтересах якого звернувся адвокат Коваленко Олександр Іванович підлягає частковому задоволенню.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09.03.2026 в частині задоволення позовних вимог необхідно змінити, а в частині вирішення судових витрат - скасувати.
Стягнути з Приватного підприємства «Согор» ( ЄДПРПОУ 23049440) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) 42974 грн 32 коп - в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з Приватного підприємства «Согор» ( ЄДПРПОУ 23049440) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) 4426 грн 12 коп - судові витрати. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 14.07.2026.

Головуючий -  	О.М. Черних	

Судді: Я.Л. Петен 

А.О. Замченко