ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
Іменем України

27 липня 2026 року | м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/5696/26
Головуючий у першій інстанції – Крапивний Б. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1622/26
Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Разгуляєвої О. В.,
суддів Луговця О. А., Стельмаха А. П.,
із секретарем Мисник С. В.,
учасники справи: 
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 травня 2026 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

У С Т А Н О В И В :
У травні 2026 року адвокат Скрипко-Бічук І. С. в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Також представник ОСОБА_1 – адвокат Скрипко-Бічук І. С. звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на транспортний засіб Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та грошові кошти ОСОБА_2 на банківських рахунках, відкритих в АТ «Універсал Банк», і заборонити банківським установам здійснювати видаткові операції по вказаних рахунках у межах суми позовних вимог до вирішення спору по суті.
В обгрунтування посилалсь на те, що транспортний засіб Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та грошові кошти, які перераховувались позивачем на банківські рахунки відповідача, є спільною сумісною власністю подружжя, а отже і предметом спору; на даний час існує загроза відчуження вказаного транспортного засобу, який зареєстровано за відповідачем, та розтрати нею грошових коштів, шляхом зняття, переведення чи приховування, що унеможливить ефективний захист прав позивача та виконання рішення суду. 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.05.2026 в задоволенні заяви, поданої представником ОСОБА_1 – адвокатом Скрипко-Бічук І. С., про забезпечення позову, відмовлено.
В обґрунтування ухвали суд першої інстанції зазначив, що заявником не надано жодних доказів спроб реалізації спірного автомобіля чи вчинення підготовчих дії для його реалізації, тому підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний автомобіль, який позивач у позові просить залишити у власності, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення заяви в цій частині.
Також за висновком суду, заява про забезпечення позову не містить відомостей щодо призначення банківських рахунків відповідача, відкритих в АТ «Універсал Банк», зокрема, чи надходять на такі банківські рахунки виплати, визначені частиною 4 ст. 150 ЦПК України, відповідно, суд позбавлений можливості перевірити дотримання вимог ч. 4 ст. 150 ЦПК України у випадку задоволення вимог заявника щодо забезпечення позову.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Скрипко-Бічук І. С. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.05.2026 і постановити нову ухвалу, якою задовольинити заяву про забезпечення позову, а саме:
накласти арешт на транспортний засіб автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2002 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та заборонити органам сервісних центрів МВС України здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаного транспортного засобу до набрання законної сили рішенням суду у даній справі;
накласти арешт на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках відповідача, відкритих в АТ «УніверсалБанк», у межах суми позовних вимог;
заборонити банківським установам здійснювати видаткові операції по вказаних рахунках у межах суми позовних вимог до о набрання законної сили рішенням суду у справі.
За доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції неправильно застовано положення ст. 149 ЦПК України, оскільки суд фактично поклав на позивача обов`язок довести майбутню поведінку відповідача, що суперечить правовій природі інституту забезпечення позову.
В обґрунтування доводів скарги, заявник посилається на те, що суд першої інстанції не врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №381/4019/18, згідно яких умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття таких заходів може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду, проте суд першої інстанції взагалі не здійснив такої оцінки. 
Як стверджує заявник, судом першої інстанції не встановлено: які негативні наслідки матиме арешт автомобіля; чи перевищують вони ризик його відчуження;
чи буде забезпечено ефективний захист права позивача без арешту та не прийняв також до уваги, автомобіль є безпосереднім предметом спору.
Вказує, що матеріалами справи встановлено, що спірний автомобіль зареєстрований за відповідачем, а позивачем заявлено вимогу про визнання його спільним сумісним майном подружжя, тобто автомобіль входить до предмтеу позову, тому вважає, що відповідач як власник спірного автомобіля має можливість: продати автомобіль; подарувати його; переоформити на третю особу; зняти з реєстрації і для відчуження транспортного засобу не потрібна згода позивача, у зв`язку з чим існує очевидний ризик ускладнення виконання в майбутнього рішення суду у випадку задоволення позову.
В обгрунтування зазначених доводів заявник посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17.10.2018 у справі №183/5864/17; від 15.09.2020 у справі №753/22860/17; від 19.05.2021 у справі №643/12369/19; від 16.02.2022 у справі №754/16845/20.
Також заявник вважає необгрунтованим висновок суду про те, що вимога про накладення арешту на банківські рахунки відповідача є передчасною, та зазначає, що заявник просив накласти арешт коштів у межах суми заявленого позову та надав докази перерахування коштів відповідачу під час шлюбу, а фактично суд відмовив через припущення про можливе існування соціальних виплат, які взагалі не підтверджені жодним доказом.
Тому заявник вважає, що суд першої інстанції не врахував, що невжиття заходів забезпечення позову: дозволяє відповідачу безперешкодно відчужити автомобіль, який є предметом спору; може зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду та позбавляє позивача ефективного судового захисту, а накладення арешту не позбавляє відповідача права користування автомобілем, не порушує баланс інтересів сторін, є співмірним із заявленими вимогами.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.
У поданому відзиві представник ОСОБА_2 – адвокат Святная О. В. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.05.2026 – без змін. В обгрунтування посилається, що з урахуванням положень ч. 10 ст. 150 ЦПК України грошові кошти, як окремий вид майна і які б обліковувались на банківських рахунках позивач не зазначає у позовних вимогах і такі не є предметом спору. Також заявник вважає необгрунтованими вимоги позивача про накладення арешту на спірний автомобіль, який належить на праві власності відповідача, та які вимоги та права позивач вважає необхідними забезпечити накладенням арешту на спірний автомобіль.
Учасники справи у судове засідання не з`явились, проте були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , їх представники про причину неявки в судове засідання апеляційний суд не повідомили, заяв і клопотань подано не було.
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання з урахуванням належного повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За матеріалами справи, у травні 2026 року представник ОСОБА_1 – адвокат Скрипко-Бічук І. С. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зокрема визнання автомобіля Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільним сумісним майном подружжя, який в подальшому просила виділити у власність відповідачу – ОСОБА_2 . 
Одночасно з поданням позову представник ОСОБА_1 – адвокат Скрипко-Бічук І. С. звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на транспортний засіб Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та грошові кошти ОСОБА_2 на банківських рахунках, відкритих в АТ «Універсал Банк», і заборонити банківським установам здійснювати видаткові операції по вказаних рахунках у межах суми позовних вимог до вирішення спору по суті.
Як встановлено судом, згідно з інформацією територіального сервісного центру МВС № 7441 транспортний засіб Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстровано 11.09.2019 за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу. У період з 2007 року по 2019 рік був зареєстрований на ОСОБА_1 (а.с. 33).
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений шлюб 25.03.2020 (а.с. 29), який розірвано на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.06.2025 (а.с. 9).
Також під час розгляду заяви про забезпечення позову судом було досліджено виписку з руху коштів по картковому рахунку позивача за період з 01.01.2020 по 23.01.2026 АТ «Універсал Банк» щодо переказу грошових коштів на рахунки користувача « ОСОБА_5 » (а.с. 37 зворот – 39).
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, представник ОСОБА_1 – адвокат Скрипко-Бічук І. С. посилалась на те, що метою забезпечення позову є вжиття заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано жодних доказів спроб реалізації спірного автомобіля чи вчинення підготовчих дії для його реалізації, тому підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний автомобіль, який позивач у позові просить залишити у власності, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення заяви в цій частині.
Також за висновком суду, заява про забезпечення позову не містить відомостей щодо призначення банківських рахунків відповідача, відкритих в АТ «Універсал Банк», зокрема, чи надходять на такі банківські рахунки виплати, визначені частиною 4 ст. 150 ЦПК України, відповідно, суд позбавлений можливості перевірити дотримання вимог ч. 4 ст. 150 ЦПК України у випадку задоволення вимог заявника щодо забезпечення позову.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам чинного законодавства.
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Також заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально- правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Вказане вище узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, під час використання механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 201/9686/23.
Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Апеляційний суд враховує, що положеннями ч. 1 ст.151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Як убачається із матеріалів справи, предметом позову є поділ спільного майна подружжя, крім іншого, визнання транспортного засобу Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільним сумісним майном подружжя та виділення спірного автомобіля відповідачу.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 2 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У даному випадку, позивачем, всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не доведено належними і допустими доказами, що невжиття заходів забезпечення позову (накладення арешту на спірний автомобіль) може унеможливити або істотно ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, оскільки спірний автомобіль позивач просить виділити його у власніть відповідачу за результатами розгляду справи. Позивачем не наведено належних підстав для застосування такого виду забезпечення позову як накладення арешту на спірний автомобіль та не наведено підстав, які можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду за результатами розгляду справи, враховуючи позовну вимогу про залишення спірного автомобіля відповідачу та стягнення грошової компенсації за нього.
Щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках відповідача, відкритих в АТ «Універсал Банк», у межах суми заявлених позовних вимог, апеляційний суд враховує, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що ціна позову є такою, що у разі задоволення позову відповідач за рахунок своїх доходів не зможе виплатити грошову компенсацією вартості спірного майна, яке є неподільним.
Крім того, позивачем не надано суду відомостей про банківські рахунки, на яких перебувають грошові кошти відповідача і на які можливо накласти арешт, тому правильним є висновок суду першої інстанції про необґрунтованість таких заходів забезпечення позову в силу положень ч. 4 ст. 150 ЦПК України.
Відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником (постанова Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №320/3560/18).
Апеляційний суд враховує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Враховуючи викладене та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки судом не встановлено наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позову, заявником не доведено обґрунтованість припущення, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення та правильно встановив відсутність правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги про те, що не вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний автомобіль та банківські рахунки відповідача, є необгрунтованими, оскільки заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах заявлених вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами, однак заява про забезпечення позову у даній справі цим критеріям не відповідає, що свідчить про відсутність правових підстав для її задоволення.
Посилання заявника на те, що обраний спосіб захисту шляхом накладення арешту на банківські рахунки відповідача на суму в межах заявлених вимог не суперечить закону, і водночас в повній мірі відновлює права заявника які були порушені, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, чого в рамках даної справи не встановлено.
Доводи апеляційної скарги про існування між сторонами спору та необхідності застосування заходів забезпечення позову саме у визначений заявником спосіб, є безпідставними, оскільки заявник не позбавлений права звернутися із заявою про забезпечення позову у спосіб, який буде відповідати вимогам статті 150 ЦПК України.
Твердження заявника щодо безпідставної відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом як підстава для скасування судового рішення, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для заявниці, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Посилання на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права в різних справах, хоч і в подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову у цій справі, є необґрунтованими та не спростовують правильність висновків суду, викладених у мотивувальній частині ухвали, тому не приймаються апеляційним судом та не підлягають задоволенню.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення .
Повне судове рішення складено 27.07.2026.

Головуючий О. В. Разгуляєва

Судді О. А. Луговець

А. П. Стельмах