МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 липня 2026 р.  	№ 400/2330/26 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Брагар В. С. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом	Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , 	
до відповідача	ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 	
про	стягнення 44 258,06 грн,	
До Миколаївського окружного адміністративного суду звернулась військова частина НОМЕР_1 з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач) та просить: стягнути з відповідача безпідставно виплачені грошові кошти в сумі 44258,06 гривень в рахунок відшкодування збитків, заподіяних унаслідок отримання без належної на те правової підстави додаткової винагороди в збільшеному до 100 000 грн розмірі за період з 01.01.2023 по 14.01.2023.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що ним помилково було виплачено грошове забезпечення, за період з 01.01.2023 року по 14.01.2023 року з розрахунку 100000,00 грн за місяць, а саме 44258,06 грн. Встановлення факту помилкового виплаченого грошового забезпечення було встановлено після вибіркової перевірки аудитом та проведення службового розслідування, відповідно до якого позивачу стало відомо про помилку у нарахуванні. Відповідно до витягу з книги грошових стягнень і нарахувань військової частини НОМЕР_2 розмір безпідставно нарахованих та виплачених грошових коштів відповідачу становить 44258,06 грн.
Позовна заява залишалась без руху ухвалою від 09.03.2026 року.
Ухвалою від 23.03.2026 року суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 
Відповідач своїм процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористався, жодних заяв до суду від відповідача не надходило. Про розгляд справи відповідач був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повернення ухвали про відкриття провадження, яке міститься в матеріалах справи.
Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними в ній матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
ВСТАНОВИВ:
З наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.02.2022 року № 43 вбачається, що відповідач був зарахований до списків особового складу та на всі види забезпечення. 
В період з 14.07.2025 року по 13.09.2025 року у військовій частині НОМЕР_1 проводилась перевірка аудиторською групою 4 територіального управління внутрішнього аудиту Міністерства оборони України.
В ході вибіркової перевірки аудитом встановлено, що в порушення абзацу 2 пункту 2 окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29 (із змінами), за січень 2023 року військовослужбовцям вказаних підрозділів військової частини НОМЕР_1 проводилася виплата додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень (сто тисяч гривень 00 копійок), як таким, які перебували в межах територіальних громад, визначених наказами Головнокомандуючого Збройних Сил України районами ведення воєнних (бойових) дій, та залучалися до виконання бойових (спеціальних) завдань. Внаслідок цього було виявлено безпідставно (надлишкове) нарахування та виплату додаткової винагороди за січень 2023 року, (надлишкове) нарахування єдиного соціального внеску (22%), та компенсації податку на доходи фізичних осіб (18%).
Про дане майор ОСОБА_2 , начальник фінансово економічної служби – головний бухгалтер військової частини НОМЕР_1 , здійснив доповідь рапортом на командира військової частини НОМЕР_1 (вхідний №15170/р від 09 жовтня 2025 року).
Відповідачем було проведено службове розслідування, в межах якого встановлено та підтверджено, що військовослужбовці, які на час нарахування та виплати проходили військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , та яким нараховано й виплачено додаткову винагороду з розрахунку 100 000 гривень, у період із 01.01.2023 по 31.01.2023 перебували в районах виконання військовою частиною НОМЕР_1 завдань, які не входили до районів ведення воєнних (бойових) дій, визначених наказом Головнокомандувача Збройних Сил України «Про визначення районів ведення воєнних (бойових) дій». Відповідач мав право в період із 01.01.2023 по 14.01.2023 на отримання додаткової винагороди з розрахунку 30 000 грн., але не 100 000 грн.
Відповідно до витягу з книги грошових стягнень і нарахувань військової частини НОМЕР_2 розмір безпідставно нарахованих та виплачених грошових коштів відповідачу становить 44258,06 грн.
З метою відшкодування збитків, заподіяних унаслідок отримання без належної на те правової підстави додаткової винагороди в збільшеному до 100 000 грн розмірі за період з 01.01.2023 по 14.01.2023, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон №2232-XII).
Приписами частини першої статті 2 Закону №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон №2011).
Відповідно до статті 1 Закону №2011 соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
На підставі ч.1 статті 9 Закону №2011 держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону №2011 до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до ч.4 статті 9 Закону України №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Суд зазначає, що питання повернення зайво виплачених коштів не врегульовані нормами спеціального законодавства. У той же час такі питання врегульовані Цивільним кодексом України.
Згідно з приписами ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї норми матеріального права зобов`язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; здійснення набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.
Водночас стаття 1215 Цивільного кодексу України встановлює випадки, коли отримане набувачем від іншої особи майно, яке зовні могло б бути розцінене як безпідставно набуте, насправді не є таким.
Відповідно до вказаної норми закону не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц вказала, що у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати.
Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц виклав, що під час застосування правил статті 1215 ЦК України як винятку із статті 1212 ЦК України суди зобов`язані встановлювати наявність не двох, а трьох критеріїв для відмови у поверненні безпідставно набутого майна: добровільність дій боржника, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів.
Таким чином, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що не підлягають поверненню безпідставно набуті кошти за умови наявності одночасно таких умов, як здійснення виплати добровільно, відсутність рахункової помилки та добросовісність набувача коштів. У разі якщо відсутня одна із наведених умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України, то грошові кошти, виплачені набувачу, підлягають поверненню платнику.
У спірних правовідносинах висновком службового розслідування встановлений факт помилкового виплаченого грошового забезпечення (рахункова помилка). Сума безпідставно нарахованих та виплачених грошових коштів відповідачу становить 44258,06 грн, також в діяннях відповідача, за результатами службового розслідування вбачається недобросовісність, оскільки достовірно знаючи про надлишково нараховані кошти, він приховав вказаний факт такої виплати йому додаткової грошової винагороди.
Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідача виник обов`язок у поверненні безпідставно набутого грошового забезпечення за вищевказаний період.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не спростовані відповідачем, а отже підлягають задоволенню.
Враховуючи вимоги ч. 2ст. 139 КАС України судові витрати у цій справі стягненню з відповідача не підлягають.
Керуючись статтями 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення 44 258,06 грн - задовольнити. 
2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) безпідставно виплачені грошові кошти в сумі 44258,06 гривень (сорок чотири тисячі двісті п`ятдесят вісім гривень 06 копійок) в рахунок відшкодування збитків, заподіяних унаслідок отримання без належної на те правової підстави додаткової винагороди в збільшеному до 100 000 грн розмірі за період з 01.01.2023 по 14.01.2023.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. С. Брагар