ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 761/9163/20
провадження № 61-15185св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Укрпошта»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду 
м. Києва від 19 вересня 2023 року, ухвалене в складі судді Макаренко І. О.,та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина 

Короткий зміст позовної заяви

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до Акціонерного товариства «Укрпошта» (далі - АТ «Укрпошта») про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 2015 року він перебував у трудових відносинах з АТ «Укрпошта», з липня 2018 року на посаді начальника Центру управління нерухомим майном та інфраструктурою філії Донецька дирекція АТ «Укрпошта».

02 березня 2020 року його було звільнено згідно наказу АТ «Укрпошта» 
від 27 лютого 2020 року № 309/К за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку на підставі пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

На думку ОСОБА_1 , будь-якого невиконання без поважних причин обов`язків, 
з його боку не було, а звільнення його з посади є наслідком дискримінації з боку керівництва АТ «Укрпошта» в результаті подання ним повідомлення від 22 травня 2019 року про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень.

ОСОБА_1 просив суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрпошта» від 27 лютого 2020 року № 309/К «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити його на посаді начальника Центру управління нерухомим майном та інфраструктурою філії Донецька дирекція АТ «Укрпошта»;
- стягнути з АТ «Укрпошта» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у відповідному розмірі на момент постановлення судового рішення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2023 року
у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Укрпошта» про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не порушено вимог законодавства при звільненні ОСОБА_1 
з посади начальника Центру управління нерухомим Майном та інфраструктурою філії Донецька дирекція АТ «Укрпошта».

Суд вказав, що такі докази, як: 
- акти про відсутність на робочому місці від 20 січня 2020 року та від 11 лютого 2020 року, 
- доповідна записка № 137-09 від 29 січня 2020 року в.о. директора філії Донецька дирекція АТ «Укрпошта» О. В. Юрченка, 
- доповідна записка № 09-237 від 17 лютого 2020 року директора філії Донецька дирекція АТ «Укрпошта» О. О. Пушкіна, 
- окреме доручення № 55-525 від 13 лютого 2020 року генерального директора 
АТ «Укрпошта» Смілянського І. Ю., 
- журнал обліку часу відсутності працівника на робочому місці впродовж робочого дня, що підтверджує факт нездійснення позивачем реєстраційного запису 20 січня 2020 року, 
- заява свідка ОСОБА_2 , якою підтверджено факт незаповнення журналу відсутності на роботі, що було зафіксовано перевіркою журналу,
спростовують доводи ОСОБА_1 про належно виконані вимоги пункту 2 розпорядження від 12 квітня 2019 року № 128 та відсутність його на робочому місці з поважних причин.

Короткий зміст постанови судів апеляційної інстанцій 

Постановою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2023 року змінено в частині дати звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Центру управління нерухомим Майном та інфраструктурою філії Донецька дирекція АТ «Укрпошта», відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України з 02 березня 2020 року на 11 березня 2020 року.
У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_1 з 02 березня 2020 року по 10 березня 2020 року перебував на стаціонарному лікуванні у медичному закладі, а отже, слід змінити дату звільнення ОСОБА_1 з 02 березня 2020 року на 11 березня 2020 року (наступний день після виписки з медичної установи). В іншій частині апеляційний суд погодився 
з висновками суду першої інстанції щодо законності звільнення позивача за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків та недоведення позивачем поважних причин своєї відсутності на робочому місці. 

Короткий зміст касаційної скарги

02 грудня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду
від 22 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив суд скасувати оскаржувані судові рішення, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

04 грудня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду м. Києва.

05 березня 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

12 червня 2026 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої та апеляційної інстанції неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.

Підставами касаційного оскарження рішення Шевченківського районного суду
м. Києва від 19 вересня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду
від 22 жовтня 2025 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня
2018 року у справі № 336/3679/17 (провадження № 61-227св18), від 22 липня
2020 року у справі № 554/9493/17 (провадження № 61-38286св18), від 28 серпня 2020 року у справі № 755/901/18 (провадження № 61-19450св19), від 22 вересня 2020 року у справі № 9901/743/18, від 01 вересня 2021 року у справі № 235/7740/18 (провадження № 61-7505св21);
- відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а саме статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції», частини шостої статті 32 КЗпП
у взаємозв`язку з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП;
- суд не дослідив зібрані у справі докази;
- суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Заявник указує, що поважність його відсутності на робочому місці 20 січня 2020 року та 11 лютого 2020 року пов`язана з необхідністю перебування в приміщенні Слов`янського міськрайонного суду Донецької області в якості представника позивача у справі № 243/10960/19 за позовом ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення. На підтвердження наведеного додавався протокол судового засідання від 27 грудня 2019 року та судові повістки.

Заявник наголошує, що про його участь у судових засіданнях 20 січня 2020 року та 11 лютого 2020 року директор філії був завчасно проінформований начальником юридичного відділу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 особисто. Крім того, про своє прибуття після судового засідання ОСОБА_1 також повідомляв директора філії. При цьому, жодних зауважень щодо неповідомлення про судові засідання з боку адміністрації на адресу ОСОБА_1 не надходило.

Заявник уважає, що судами попередніх інстанції не зроблено правової оцінки того, що звільнення з посади є наслідком дискримінації з боку керівництва АТ «Укрпошта» в результаті подання ОСОБА_1 повідомлення від 22 травня 
2019 року про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень.

Заявник стверджує, що рішення суду першої та апеляційної інстанції ґрунтуються виключно на припущеннях та спростовуються матеріалами справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2025 року представник АТ «Укрпошта» - адвокат Гуцалова Т. О. через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої та постанову апеляційної інстанції - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права. 
Вказує на те, що серед обґрунтувань касаційної скарги ОСОБА_1 зауважив, що суди не звернули увагу на те, що АТ «Укрпошта» нібито «надало згоду на участь ОСОБА_1 у справі № 243/10960/19, тому ця обставина не могла бути поставлена в провину працівнику». Судами першої та апеляційної інстанції надано належну оцінку цій обставині, оскільки жодних доказів на надання такої згоди позивачем не надано.

Вказує, що ОСОБА_1 намагається перекласти тягар доведення правомірності підстав його відсутності на відповідача всупереч вимогам частини першої статті 81 ЦПК України та принципу змагальності сторін в цілому, що закріплений у статті 12 ЦПК України.

Зауважує, що ОСОБА_1 не надав до суду належних та допустимих доказів встановлення фактів правопорушень посадовими особами АТ «Укрпошта» вимог Закону України «Про запобігання корупції».

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом ПАТ «Укрпошта» від 19 червня 2018 року № 1628/к ОСОБА_1 прийнятий із 03 липня 2018 року на посаду начальника Центру управління нерухомим майном та інфраструктурою філії Донецька дирекція АТ «Укрпошта» 
з визначенням місця роботи - м. Слов`янськ (том 1, а. с.73).

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Донецька дирекція АТ «Укрпошта» 
є структурним підрозділом АТ «Укрпошта» (том 3, а. с. 221-226).

Положенням про Центр управління нерухомим майном та інфраструктурою (ЦУНМІ) Донецької дирекції АТ «Укрпошта» визначені основні завдання, функції, взаємозв`язки Підрозділу з іншими структурними підрозділами Товариства та Філії, а також вимоги до керівника цього підрозділу, його обов`язки, права, тощо.

Пунктом 1.5 Положення ЦУНМІ передбачено, що підрозділ очолює начальник, який призначається генеральним директором Товариства за погодженням з директором з управління нерухомим майном та інфраструктурою АТ «Укрпошта».

Пунктом 4.8 Положення по ЦУНМІ визначено робоче місце керівника підрозділу, 
яке знаходиться у Донецькій дирекції АТ «Укрпошта».

Пунктом 4.4.8 Положення по ЦУНМІ встановлені обов`язки керівника підрозділу, 
до яких відноситься: «Дотримання трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку Товариства, правил і норм протипожежної безпеки та охорони праці, виробничої санітарії тощо.»

Пунктом 4.7 зазначено, що на керівника Підрозділу покладається відповідальність за невиконання або неналежне виконання завдань та обов`язків, визначених цим Положенням, відповідно до законодавства України (том 1, а. с.78-81).

Пунктом 7.3 Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників Донецької дирекції УДППЗ «Укрпошта» передбачено, що дисциплінарне стягнення може застосовуватися керівником, який має право прийняття на роботу даного працівника (том 1, а. с. 89).

Відповідно до розпорядження № 128 від 12 квітня 2019 року «Щодо журналу про відсутність працівника на робочому місці», для контролю використання часу працівниками філії Донецька дирекція АТ «Укрпошта» та працівниками ЦАУ АТ «Укрпошта», зобов`язано всіх працівників філії Донецька дирекція АТ Укрпошта та працівників ЦАУ, підрозділи яких адміністративно підпорядковуються директору філії, обов`язково погоджувати свою відсутність на робочому місці для виконання виробничих заходів з безпосереднім керівником та реєструвати в журналі 
(том 1, а. с. 90).

Наказом АТ «Укрпошта» від 27 лютого 2020 року № 309/к «Про звільнення 
ОСОБА_1 », останнього звільнено 02 березня 2020 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, пункт 3 частини першої статті 40 КЗпП України (том 1, а. с. 76).

Із наказу № 309/к від 27 лютого 2020 року «Про звільнення ОСОБА_1 », вбачається, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці без поважних причин 20 січня 2020 року протягом 1 години 45 хвилин, що підтверджується Актом відсутності на робочому місці від 20 січня 2020 року; 11 лютого 2020 року протягом 3 години 25 хвилин, що підтверджується Актом відсутності на робочому місці 
від 11 лютого 2020 року.

За вчинення аналогічних порушень правил внутрішнього розпорядку, ОСОБА_1 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності, зокрема:
- наказом АТ «Укрпошта» № 1021 від 30 жовтня 2019 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », останній притягнутий до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани у зв`язку з відсутністю на робочому місці 03 жовтня 2019 року протягом 1 години 40 хвилин: з 9:45 до 
11:25 годин (том 3, а. с. 73-74);
- наказом АТ «Укрпошта» № 1295 від 27 грудня 2019 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », останній притягнутий до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення догани у зв`язку з відсутністю на робочому місці 06 листопада 2019 року протягом 1 години 20 хвилин та 
07 листопада 2019 року протягом 1 години 30 хвилин (том 3, а. с. 106-107).

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом, в якому просив визнати незаконними та скасувати: наказ АТ «Укрпошта» від 30 жовтня 2019 року № 1012; наказ АТ «Укрпошта» 
від 27 грудня 2019 року № 1295, оскільки вони винесені всупереч вимогам 
статей 142, 149 КЗпП України та статті 53.4 Закону України «Про запобігання корупції». Будь-яких порушень трудової дисципліни з його боку не було, 
а притягнення до дисциплінарної відповідальності є наслідком неприязних стосунків, що склалися між ним та директором Філії.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 
2021 року в задоволенні позову відмовлено (том 3, а. с. 73-85).

Постановою Донецького апеляційного суду від 09 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2021 року скасовано в частині відмови 
в задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу від 27 грудня 2019 року № 1295 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності 
ОСОБА_1 » і ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаної позовної вимоги. Визнано незаконним та скасовано наказ від 27 грудня 2019 року № 1295 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності 
ОСОБА_1 ». В іншій частині рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2021 року залишено без змін. Стягнуто 
з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 1 261,20 грн судового збору за подання апеляційної скарги. Стягнуто з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 840,80 грн судових витрат у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції 
(том 3, а. с. 86-98).

Відповідно до Акту від 20 січня 2020 року про відсутність на робочому місці 
ОСОБА_1 , складеного т.в.о. начальника відділу кадрового адміністрування Донецької дирекції АТ «Укрпошта» ОСОБА_6., у присутності провідного інженера відділу кадрового адміністрування ОСОБА_7, заступника директора філії з розвитку мережі Донецької дирекції АТ «Укрпошта» ОСОБА_8, начальника відділу Відділ експлуатації будівель та інфраструктури ОСОБА_9, провідного інженера відділу адміністрування орендних та комунальних договорів ОСОБА_5 , ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці протягом робочого дня з 09 години 50 хвилин до 11 години 35 хвилин (том 3, а. с. 115).

Доповідною запискою № 137-09 від 29 січня 2020 року, наданою в.о. директора філії Донецька дирекція АТ «Укрпошта» О. В. Юрченко засвідчується факт того, що ОСОБА_1, який підпорядкований адміністративно директору філії, в порушення пункту 2 Розпорядження директора філії № 128 від 12 квітня 2019 року: не погодив свою відсутність на робочому місці безпосередньо ні з адміністративним, 
ні з оперативним керівником; не проінформував про причину відсутності на робочому місці ні приймальню, ні відділ кадрового адміністрування, ні відділи ЦУНМІ; не здійснив реєстраційний запис в «Журналі обліку часу відсутності працівника на робочому місці» (у порушення пункту 2 Розпорядження директора Донецької дирекції АТ «Укрпошта» № 128 від 12 квітня 2019 року «Щодо Журналу про відсутність працівника на робочому місці»), що підтверджується фото з Журналу, яке здійснено 20 січня 2020 року о 10 год. 52 хв. (том 3, а. с.116-121).

Службовою запискою від 30 січня 2020 року, складеною Директором з управління нерухомим майном та інфраструктурою АТ «Укрпошта» І. В. Мормою, засвідчується факт того, що ОСОБА_1 не погоджував із ним, його безпосереднім оперативним керівником за пунктом 1.3.2. Положення про ЦУНМІ, свою відсутність на робочому місці 20 січня 2020 року. Така відсутність складає 1 (одну) годину 45 хвилин. Будь-яких доручень працівнику ОСОБА_1 , можливість яких визначає необхідність відсутності на робочому місці у робочий час 20 січня 2020 року, він як керівник не надавав (том 3, а. с. 122).

Відповідно до Акту від 11 лютого 2020 року про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 , складеного т.в.о. начальника відділу кадрового адміністрування Донецької дирекції АТ «Укрпошта» ОСОБА_6., у присутності провідного інженера відділу кадрового адміністрування ОСОБА_7, заступника директора філії з розвитку мережі Донецької дирекції АТ «Укрпошта» ОСОБА_8, начальника відділу Відділ експлуатації будівель та інфраструктури ОСОБА_9, ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 11 лютого 2020 року протягом робочого дня з 13 години 15 хвилин до 16 години 40 хвилин, що складає 3 (три) години 25 хвилин (том 3, а. с. 147).

13 лютого 2020 року генеральним директором АТ «Укрпошта» Смілянським І. Ю. видано окреме доручення № 55-525 від 13 лютого 2020 року щодо надання ОСОБА_1 протягом трьох робочих днів після ознайомлення із документами зазначеними в пункті 1 цього окремого доручення письмових пояснень щодо відсутності на робочому місці 20 січня 2020 року (том 3, а. с. 125).

13 лютого 2020 року ОСОБА_1 надав пояснення, в яких зазначив, що був відсутній на робочому місці 11 лютого 2020 року в зв`язку з тим, що знаходився 
в приміщенні Слов`янського міськрайонного суду по судовій справі №243/10960/19.

14 лютого 2020 року ОСОБА_1 надав пояснення, в яких зазначив, що був відсутній на робочому місці 20 січня 2020 року в зв`язку з тим, що знаходився 
в приміщенні Слов`янського міськрайонного суду по судовій справі №243/10960/19.

Доповідною запискою № 09-237 від 17 лютого 2020 року, наданою Директором філії Донецька дирекція АТ «Укрпошта» О. О. Пушкіним, засвідчується факт того, що ОСОБА_1 , який підпорядкований адміністративно директору філії, у порушення пункту 2 Розпорядження директора філії № 128 від 12 квітня 2019 року: не погодив свою відсутність на робочому місці безпосередньо ні з адміністративним, ні з оперативним керівником; не проінформував про причину відсутності на робочому місці ні приймальню, ні відділ кадрового адміністрування, ні відділи ЦУНМІ; не здійснив реєстраційний запис в «Журналі обліку часу відсутності працівника на робочому місці» (у порушення пункту 2 Розпорядження директора Донецької дирекції АТ «Укрпошта» № 128 від 12 квітня 2019 року «Щодо Журналу про відсутність працівника на робочому місці»), що підтверджує фото з Журналу, яке здійснено 12 лютого 2020 року (том 3, а. с.148-149).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також, заявник вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а саме статті 53-4 Закону України «Про запобігання корупції», частини шостої статті 32 КЗпП у взаємозв`язку з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП.
Крім того, посилається на те, що суд не дослідив зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів 
та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні 
чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того 
чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим 
є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право 
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган 
чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату 
і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно 
і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами 
і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення (стаття 147 КЗпП України).

Згідно із статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

За змістом частини третьої статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) 
і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.

Отже, для припинення трудових правовідносин з кожної конкретної підстави існує спеціальний порядок, якого роботодавець зобов`язаний дотримуватися для того, щоб звільнення було законним.

Із цієї підстави працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, потрібно з`ясувати, у чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України та чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 
149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі 
пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність у сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, вчиненим без поважних причин умисно або 
з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним. При визначенні систематичності як ознаки порушення враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 9901/743/18 (провадження № 11-914заі19) та у постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 332/6221/23 (провадження № 61-6163св24).

Систематичним вважається таке невиконання обов`язків, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок (постанова Верховного Суду від 25 березня 2026 року 
у справі № 173/1396/22, провадження № 61-12683св25).

У справах, в яких оспорюється незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, саме роботодавець повинен довести, що застосування таких заходів стягнення відбулося без порушення законодавства про працю (постанова Верховного Суду від 06 травня 2026 року у справі № 760/5711/17, провадження № 61-6584св21).

У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 520/3689/16 (провадження № 61-17179св18) суд касаційної інстанції зазначив, що звільнення за систематичне невиконання трудових обов`язків передбачає здійснення працівником щонайменше двох дисциплінарних проступків, за наслідками вчинення яких видається наказ про оголошення догани та наказ про звільнення внаслідок систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У трудових спорах законність звільнення працівника доводить роботодавець, 
а працівник доводить ті обставини, на які він посилається у позові.

У справі, що переглядається, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив 
із того, що ОСОБА_1  систематично не виконував без поважних причин обов`язки, покладені на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, та після притягнення його до дисциплінарної відповідальності наказом АТ «Укрпошта» № 1021 від 30 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 знову був відсутній без поважних причин на робочому місці 
20 січня 2020 року та 11 лютого 2020 року.
У справі наявні судові повістки Слов`янського міськрайонного суду Донецької області про виклик ОСОБА_1 до суду, як представника позивача 
ОСОБА_3 , на 20 січня 2020 року та 11 лютого 2020 року (том 1, а. с. 22, 23).

ОСОБА_1 у вказаних судових засіданнях у справі № 243/10960/19 не представляв інтереси АТ «Укрпошта», тобто не виконував трудові функції, 
а представляв інтереси іншої особи - позивача ОСОБА_3 .

Верховний Суд погоджується з тим, що особа, яка бере участь у справі, зобов`язана з`явитися до суду, однак у даному випадку ОСОБА_1 брав участь у справі № 243/10960/19 не як представник АТ «Укрпошта», тобто він не виконував трудових функцій, також він не виконував функцій, покладених на нього державою, зокрема, не був присяжним.

Участь ОСОБА_1 у справі була обумовлена його особистими мотивами, а тому він зобов`язаний був належним чином повідомити роботодавця про свою відсутність на робочому місці у зв`язку з викликом його до суду та при необхідності, оформити години відсутності на робочому місці як відпустку за власний рахунок, тощо.

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 звертався до 
АТ «Укрпошта» з заявами про надання йому відпустки або відгулів на 20 січня 
2020 року та 11 лютого 2020 року.

Докази, наявні у матеріалах справи, яким судами надано відповідну оцінку, свідчать про те, що ОСОБА_1 не погодив свою відсутність на робочому місці безпосередньо ні з адміністративним, ні з оперативним керівником; не проінформував про причину відсутності на робочому місці ні приймальню, ні відділ кадрового адміністрування, ні відділи ЦУНМІ; не здійснив реєстраційний запис у журналі обліку часу відсутності працівника на робочому місці. Це спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Самовільне використання робочого часу у власних цілях є неповажною причиною відсутності на роботі.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що АТ «Укрпошта» належними, достатніми та допустимими доказами довело дотримання процедури при проведенні службового розслідування відносно ОСОБА_1 , правомірність складення відповідних актів та прийняття наказу про звільнення.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції правильно визначилися 
з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази 
і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання касаційної скарги на невідповідність висновків судів попередніх інстанцій висновкам Верховного Суду, на які послалася заявник у касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, не є суперечливими. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Іншим постановам Верховного Суду, на які посилається заявник, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать, у кожній справі різні фактичні обставини та різні підстави доведення позовних вимог.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, 
а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк