Справа № 489/5223/26 
Провадження № 2/489/2937/26

РІШЕННЯ
Іменем України

16 липня 2026 року м. Миколаїв
Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Костюченка Г.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) та визнання прва власності
встановив:
У червні 2026 позивачка через свого представника – адвоката Павлова К.О. звернулася до суду з позовом в якому просить визнати недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) від 14.03.2014, зареєстроване в реєстрі за №262, про набуття у власність ОСОБА_2 нежитлових приміщень підвалу загальною площею 649,9 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування позовних вимог вказано, що 14.03.2014 відповідачу ОСОБА_2 приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу було видано свідоцтво про придбання з прилюдних торгів (аукціону) та проведено спірну державну реєстрацію нежитлових приміщень загальною площею 649,9 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Ленінського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, філії 15 приватного підприємства «Нива-В.Ш.», ОСОБА_2 про визнання недійсними прилюдних торгів, протоколу проведення прилюдних торгів, акту реалізації предмета іпотеки, свідоцтва про право власності та скасування права власності.
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.10.2014 у справі 489/2324/14-ц позов задоволено частково. Визнано недійсними: прилюдні торги, які відбулися 01.11.2013 з реалізації нежитлових приміщень підвалу по АДРЕСА_1 ; протокол філії №15 приватного підприємства «Нива - В.Ш.» №1513239 від 01.11.2013 «Про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3 »; акт від 04.03.2014 державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про реалізацію предмета іпотеки - нежитлових приміщень підвалу по АДРЕСА_1 , загальною площею 649,9 кв.м. з прилюдних торгів ОСОБА_2 ; свідоцтво за реєстровим №262, посвідчене 14.03.2014 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С. про набуття у власність ОСОБА_2 нежитлових приміщень підвалу по АДРЕСА_1 загальною площею 649,9 кв.м. 
Цивільна справа тричі переглядалася в апеляційному порядку та в останнє рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10.05.2016 рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва скасовано, в позові ОСОБА_4 відмовлено повністю. 
У подальшому ОСОБА_3 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, в якому просив зобов`язати відповідача скасувати запис, здійснений на підставі свідоцтва за реєстровим №262, посвідчений 14.03.2014 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С.
Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.11.2015 у справі №814/3865/15 позов задоволено. Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 11642184 від 14.03.2014, номер запису про право власності: 4985668.
Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_2 звернувся до Одеського апеляційного адміністративного суду апеляційною скаргою на вказану постанову.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2018, за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 , постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.11.2015 скасовано і ухвалено нову, якою у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 30.09.2021 постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.11.2015 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2018 – скасовано та закрито провадження у справі. Роз`яснено позивачу ОСОБА_3 , що розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду цивільної юрисдикції і що позивач має право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Позивач надав відповідну заяву та справу було передано до Ленінського районного суду міста Миколаєва.
Під час розгляду вказаної справи позивач намагався уточнити позовні вимоги, але його уточнення не були прийняті судом та після цього рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15.2024, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11.03.2025, в задоволенні позову відмовлено.
У зв`язку із вказаним вище, обставини встановлені наведеними судовими рішеннями є доведеними та не потребують додаткового доказування.
У справі, яка розглядається протягом тривалого часу, необхідно визначити підстави незаконності набуття права власності та державної реєстрації у відповідності до приписів Верховного Суду, викладених у постанові від 30.02.2021 в якій, зокрема, вказано, що попри існування рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Миколаївського МУЮ про відмову у задоволенні заяви позивача про скасування запису про нерухоме майно, переданий позивачем на вирішення судів спір безпосередньо стосується захисту саме його майнового права щодо спірного приміщення.
По суті порушень діючого законодавства, при проведенні прилюдних торгів та їх оформлення і видачі 14.03.2014 відповідачу приватним нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) і проведення державної реєстрації, передбачена статтею 62 Закону України «Про виконавче провадження» процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рамках погашення його боргу повинно оформлюватися шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складання акта, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставим виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).
Такі висновки вкладені Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016 (провадження №6-1655цс16) та від 14.06.2017 (провадження № 61804цс16) і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.06.2018 у справі № 752/1115/17 та 26.02.2019 у справі № 910/3507/18 не вбачає підстав для відступу від цих висновків.
Таким чином, відсутність постанови державного виконавця є прямим порушенням статті 62 Закону України «Про виконавче провадження», як відсутність однієї із двох складових оформлення права власності. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер позивач ОСОБА_3 , про що згодом стало відомо. 
Зазначена обставина підтверджується відповідно до наданого родиною померлого фотокопії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Одесі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 05.02.2026р. 
У зв`язку в вищенаведеним Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 22.04.2026р. провадження у справі № 489/3654/25 закрив, у зв`язку з неможливістю розгляду вказаної справи внаслідок смерті ОСОБА_3 .
Позивачка та померлий ОСОБА_3 були у зареєстрованому шлюбі з 11.08.1989р.
Позивачка є спадкоємцем ОСОБА_3 , а також оскільки спірне майно придбане останнім за договором купівлі – продажу (спільне сумісне майно подружжя), вона є особою яка має право вимоги за цим позовом.
З посиланням на вказане порушення, позивачка просить поновити її право на реалізоване з прилюдних торгів нерухоме майно, шляхом визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) від 14.03.2014, яке видане відповідачу. 
Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 15.06.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи.
Представник відповідача 26.06.2026 через систему «Електронний суд» надав до суду відзив на позовну заяву. Зазначав наступне.
В позовній заяви наведено перелік різних рішень судів, за яким ухвалювались рішення по заявленим вимогам (різні підстави, різні вимоги), але остаточним рішенням по справі, яке набрало законної сили є Рішення Інгульського районного суду міста Миколаєва від 15.01.2026р., по цивільній справі №489/3654/25, згідно до якого у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) від 14.03.2014р. зареєстрованим в реєстрі за №262 про набуття у власність ОСОБА_2 нежитлових приміщень підвалу загальною площею 649,9 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , відмовлено. 
Згідно до діючого процесуального законодавства України, позивач має можливість, у разі наявних законних підстав, оскаржити вказане рішення в апеляційному порядку. 
Позивачем не реалізовано таке право але Закон не позбавляє їй на таку можливість у спосіб та порядку визначених Законом.
Також, згідно до приписів статті Стаття 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У позові зазначено що спірне майно придбано її чоловіком, ОСОБА_5 (помер в 2026р.) в 2006 році, за договором купівлі-продажу, право власності на нерухоме майно було зареєстровано на його ім`я. 
В 2014 році, за борги, вказане спірне майно було реалізовано ДВС з торгів. З 2014 року чоловік Позивачки, в різних судах оскаржував, з різних правових підстав як самі торги (аукціон) так і свідоцтво про реєстрацію прав власності. 
Тобто, з 2014 року, позивач знала про обставини справи щодо майна, але не скористалась своїм правом звернутися до суду за захистом свого нібито порушеного права та законих інтересів, не набула статусу позивача, третьої особи. 
Відповідач вважає що загальний строк позовної давності сплинув ще 2017 році. 
Відповідно до приписів статті 267 ЦК України, наслідками спливу позовної давності є, зокрема, відмова у позові.
Представник просив застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) від 14 березня 2014 року, яке зареєстроване в реєстрі за №262, про набуття у власність ОСОБА_2 нежитлових приміщень підвалу загальною площею 649,9 кв. м, що розташовані по адресу АДРЕСА_1 , у задоволенні позову в повному обсязі
14 липня 2026 через систему «Електронний суд» представник позивача надав до суду заяву про збільшення позовних вимог. Остаточно просив суд: визнати недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів ( аукціону) від 14 березня 2014 року зареєстрованим в реєстрі за №262 про набуття у власність ОСОБА_2 нежитлових приміщень підвалу загальною площею 649,9 кв. м., що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку нежитлових приміщень підвалу загальною площею 649,9 кв. м., що розташовані за адресою : АДРЕСА_1 як на майно, набуте подружжям під час шлюбу, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зазначені позовні вимоги обґрунтовував наступними обставинами.
Комерційна нерухомість була придбана під час шлюбу, а тому право дружини – позивача усправі на ідеальну 1/2 частку виникло одночасно з набуттям цього майна, а не після смерті чоловіка. Позивач звертається до суду не лише як спадкоємець, передусім вона звертається як співвласник.
Якщо реалізовано весь об`єкт без належного врахування прав другого з подружжя, таке втручання у право власності має оцінюватися з точки зору статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини. 
Окрім цього, у даній справі право власності за покупцем зареєстровано на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів. Проте державна реєстрація не є самостійною підставою виникнення права власності всупереч закону. Якщо первісна підстава набуття права порушує права співвласника, сама реєстрація не легалізує таке порушення. 
Тому спір у цій справі стосується не лише законності свідоцтва, а й існування та захисту права власності позивача. Саме тому вимога про визнання права власності на 1/2 частку є логічним продовженням первісного позову і забезпечує повний судовий захист.
Предметом судового захисту є право власності позивача, яке існувало до моменту проведення прилюдних торгів і яке, на переконання позивача, було порушене внаслідок реалізації всього об`єкта нерухомості без урахування прав другого з подружжя.
Отже, вже з моменту придбання спірної комерційної нерухомості позивач набула самостійне речове право на ідеальну частку у праві спільної сумісної власності.
Також представник позивача звернувся до суду з клопотанням про необхідність перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
За вимогами частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та встановивши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали архівної справи № 489/3654/25, рішення у якої набрало законної сили, тому факти встановлені в цієї справі не підлягають доказуванню, встановив наступне.
Щодо необхідності перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Враховуючи вимоги ч. 1, 3, 4 ст. 274 ЦПК України, головуючий у справі суддя при вирішенні зазначеного питання вважав, що є підстави для прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, розгляд якої згідно вимог ч. 4, 6 ст. 19 та частини першої статті 274 ЦПК України можливо здійснити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду:  1) малозначних справ;  2) справ, що виникають з трудових відносин;  3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Для цілей цього Кодексу малозначними справами є:  1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;  2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;  3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);  4) справи про розірвання шлюбу;  5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з частиною першою статті 7ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, можливість розгляду зазначених у частині 1 статті 274 ЦПК України справ у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи вирішується судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень, яка пов`язана лише з конкретними обставинами справи.
При цьому згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес.
Предметом спору у даній справі є в тому числі визнання права власності на частину спірного нерухомого майна, тобто позов носить майновий характер.
Разом з тим з матеріалів справи вбачається що вартість спірного нерухомого майна складає 573380,00 грн., а вартість частини цього майна відповідно складає 286690 грн.
Відповідності п.5 ч. 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У частині п`ятій статті 274 ЦПК України дійсно передбачено, що якщо після прийняття справи до розгляду відбулося збільшення позовних вимог або зміна предмета позову, і справа більше не може бути розглянута у спрощеному провадженні, суд постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 
Таким чином, законодавець спеціально передбачив у частині п`ятій статті 274 ЦПК України, що після збільшення позовних вимог або зміни предмета позову суд повинен перейти до загального позовного провадження, якщо справа вже не відповідає критеріям спрощеного провадження.
Разом з тим, з урахуванням збільшення позовних вимог, справа все одно відповідає критеріям спрощеного провадження.
Ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відповідно суд не вбачає підстав розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Тому у цієї справі зміна та збільшення предмета позову, не призвела до істотного розширення предмета доказування та ускладнення матеріально-правових відносин, не є обставиною, що зобов`язує суд повторно оцінити відповідність справи критеріям спрощеного позовного провадження.
Крім того, відповідно до ч.3,ч. 4 ст 277 ЦПК України якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про:
1) залишення заяви відповідача без задоволення;
2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.
З урахуванням зазначених норм процесуального закону, суд робить висновок про відсутність у позивача права на звернення до суду з клопотанням про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, оскільки відповідно до вимог ст. 277 ЦПК України таким правом наділений лише відповідач у справі.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. 
Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Таким чином, суд вважає, що в задоволенні клопотання позивача необхідно відмовити в зв`язку необґрунтованістю та безпідставністю.
Щодо надання оцінки позовним вимогам по суті необхідно зазначити наступне.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідно до акту про реалізацію предмета іпотеки з прилюдних торгів, затвердженого начальником Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції П.М. Павлюк від 04.03.2014, переможцем прилюдних торгів, а саме нежитлового приміщення підвалу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 649,9 кв.м, що належало на праві власності ОСОБА_3 , став – ОСОБА_2 , ціна продажу – 573380,00 грн.
Згідно відомостей Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С. 14.03.2014 проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно – нежитлове приміщення, підвалу, загальною площею 649,9 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 314182248101, за ОСОБА_2 , про що прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 14.03.2014 №11642184.
Підставою для проведення державної реєстрації стало свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 14.03.2014 № 262, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С.
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14.10.2014, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 25.08.2015, визнано недійсними прилюдні торги, які відбулись 01.11.2013, з реалізації нежитлових приміщень підвалу по АДРЕСА_1 ; визнано недійсним протокол філії №15 Приватного підприємства «Нива-В.Ш.» від 01.11.2013 № 1513239 «Про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3 »; акт від 04.03.2014 державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про реалізацію предмета іпотеки – нежитлових приміщень підвалу по АДРЕСА_1 , загальною площею 649,9 кв.м з прилюдних торгів, ОСОБА_2 , затверджений начальником цього ж відділу 04.03.2014; свідоцтво від 14.03.2014 за реєстровим № 262, посвідчене приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С. про набуття у власність ОСОБА_2 нежитлових приміщень підвалу по АДРЕСА_1 загальною площею 649,9 кв.м.
В подальшому, рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 10.05.2016, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.11.2015 у справі №814/3865/1 задоволено позов ОСОБА_3 та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 14.03.2014, індексний номер: 11642184, номер запису про право власності: 4985668.
Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2018 постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.11.2015 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовлено.
Постановою Верхового Суду від 30.09.2021, постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.11.2015 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2018 – скасовано та закрито провадження у справі. Роз`яснено позивачу – ОСОБА_3 , що розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду цивільної юрисдикції і що позивач має право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Так як позивач надав відповідну заяву, справу було передано до Ленінського районного суду міста Миколаєва.
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15.10.2024, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 11.03.2025, в задоволенні позову відмовлено.
Із змісту позову вбачається, що позивачка підставою порушення прилюдних торгів вважає недотримання вимог статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» щодо обов`язкового винесення державним виконавцем разом з актом про передачу майна стягувачу постанови, які на його думку є єдиною підставою для подальшого виникнення права власності.
У справі № 489/2324/14-ц, в якій ОСОБА_2 приймав участь в статусі відповідача, предметом позову ОСОБА_4 було визнання прилюдних торгів недійсними, з одночасним визнанням недійсним свідоцтва за реєстровим №262, посвідченого 14.03.2014 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Назаровою О.С., про набуття у власність ОСОБА_2 нежитлових приміщень підвалу по АДРЕСА_1 , загальною площею 649,9 кв.м. Підставою позову ОСОБА_4 було проведення прилюдних торгів з порушенням Закону України «Про виконавче провадження» та пунктів 1.2, 3.5, 3.6, 3.11, 4.6, 6.3 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 № 68/5, а саме те, що він не був повідомлений про день, місце і час проведення прилюдних торгів; опублікована на веб-сайті системи реалізації конфіскованого арештованого майна інформація є неповною, не містить відомостей про характеристику майна, що реалізується, його місцезнаходження, дату, час та місце ознайомлення з майном; він не був обізнаний про стартову ціну лота; повторні торги проведено раніше ніж через місяць; ним не було отримано копії акту переоцінки, протоколів перших та других прилюдних торгів. Крім цього, до та під час проведення других прилюдних торгів він оскаржував оцінку нерухомого майна у відповідності до частини четвертої статті 58 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до правочинів купівлі-продажу, такий правочин може визнаватися недійсним в судовому порядку з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України.
Отже, дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину.
Проте, сам по собі факт порушення порядку проведення прилюдних торгів не може бути безумовною підставою для визнання таких торгів недійсними. Головна умова, яка повинна бути встановлена судами, це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів повинно бути присутнє порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
Судом встановлено, що спірне нерухоме майно було предметом іпотеки, на яке звернуте стягнення в ході примусового виконання виконавчого листа № 2/1416/36, виданого 13.07.2012 Ленінським районним судом міста Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором № 11004667000 від 19.05.2006 в сумі 1778608,24 грн., з яких заборгованість за кредитом становить 1277907,50 грн., заборгованість за відсотками 480700,74 грн., пеня 20000,00 грн. 
За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
Главою 4 цього Закону врегульовано загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
За змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, положення Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без наявності відповідного рішення, тобто в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.
Реалізація такого майна, повинна відбуватися за правилами визначеними Законом України «Про іпотеку».
З матеріалів справи слідує, що оцінку правомірності звернення стягнення та реалізації спірного нерухомого майна з прилюдних торгів було надано Апеляційним судом Миколаївської області рішенням від 10.05.2016, яким відмовлено ОСОБА_3 у визнані недійсним свідоцтва приватного нотаріуса про набуття у власність ОСОБА_2 нежитлових приміщень, придбаних з прилюдних торгів.
Надаючи оцінку доводам позивача, які ґрунтуються на положеннях статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» щодо обов`язковості, крім акту, складання протоколу державним виконавцем, про що раніше позивачем не заявлялося, суд вважає їх помилковими.
Так, частинами восьмою, дев`ятою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано, що у разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний у п`ятнадцятиденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок для обліку депозитних сум органу державної виконавчої служби різницю між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо початкова вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягується виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові.
Майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.
Таким чином, як слідує з аналізу наведених положень статті 62 Закону України «Про виконавче провадження», ними врегульовано фінальну стадію переходу права власності на майно боржника до стягувача, якщо торги не відбулися.
У даному випадку, прилюдні торги відбулися та їх переможцем визнано ОСОБА_2 , який не мав статусу стягувача у виконавчому провадженні. 
Стосовно посилання позивача на висновки, викладені Верховним Судом України у постанові від 16.11.2016 (провадження №6-1655цс16) та від14.06.2017 (провадження № 61804цс16) та Великої Палати Верховного Суду у постановах від 12.06.2018 у справі № 752/1115/17 та 26.02.2019 у справі № 910/3507/18 суд їх до уваги не приймає, оскільки встановлені в цих справах обставини є відмінними від обставин справи, що розглядається.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Сімейного Кодексу України).
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі, коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними (рішення Касаційного цивільного суду Верховного суду по справі № 343/1294/18).
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.ч. 2, 4 ст. 65 Сімейного Кодексу України).
Таким чином, спільною заборгованістю подружжя може вважатися заборгованість, що виникла внаслідок спільних дій подружжя або одного з них (у тому числі без згоди іншого з подружжя) в інтересах обох членів подружжя або всієї сім`ї в цілому.
Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби (ч. 2 ст. 73 Сімейного Кодексу України).
Кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.
У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.
У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку (ст. 366 Цивільного кодексу України ).
Також, суд не приймає доводів позивачки, що її права порушені внаслідок відчуження майна яке є спільним сумісним, оскільки частки подружжя не були визначені, відчуження майна здійснено не одним з подружжям в розріз інтересам сі`мї, а реалізоване з прилюдних електронних торгів. 
Щодо заяви представника відповідача про застосування судом позовної давності необхідне зазначити наступне.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. 
Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
За положення частини третьої, статті 12, частини першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, враховуючи встановлені обставини та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, а тому позов заводженню не підлягає.
Судом не встановлено будь – яких порушень майнових прав позивача.
Необхідності в наданні оцінки суб`єктивному складу відповідачів та ефективності способу захисту порушеного права позивача, з огляду на наведений вище висновок, суд не вбачає потреби.
Так як в задоволенні позову відмовлено підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись статтями 12, 13, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд
вирішив:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) та визнання права власності - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;
відповідач:  ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;
Повний текст судового рішення складено 16.07.2026.

Суддя : Г.С.Костюченко