Справа № 302/452/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

22 липня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Собослоя Г.Г., Шевчука В.В. 
за участю секретаря судового засідання: Тайстри І.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Казанцева Руслана Ростиславівна, на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 липня 2025 року, ухвалене головуючим суддею Готра В.Ю., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку особистою приватної власністю
встановив:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Позов обґрунтувала тим, що вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.10.2013 по 10.09.2020, що стверджується рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.08.2020 у справі № 302/506/20 про розірвання цього шлюбу.
За час перебування у шлюбі сторони побудували житловий будинок АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,14 га, кадастровий номер 2122484000:01:003:0046, яка була передана у приватну власність відповідачу на підставі рішення Негровецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 20.05.2018 за № 18.
Зазначала, що право власності на цю земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речового права за ОСОБА_1 в цілому 29.08.2019. При цьому саме будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 розпочалося орієнтовно у 2017 році, а 16.01.2019 відповідач був подав до Управління ДАБІ в Закарпатській області Декларацію про початок будівельних робіт серії ЗК № 061190161604.
Стверджувала і те, що будівництво вказаного житлового будинку загальною площею 148,8 кв. м, житлова - 76,5 кв. м, було завершено 08 січня 2020 року, про що відповідачем було подано відповідну заяву за № 8003 та Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації серії ЗК № 141200080811, і, як наслідок, 04 лютого 2020 року за відповідачем зареєстровано право власності на цей житловий будинок у цілому, про що свідчить відповідна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, зокрема, щодо зазначеного вище житлового будинку та земельної ділянки, оскільки відповідач стверджує, що саме він є одноосібним власником даного нерухомого майна та заперечує належність цього майна на праві спільної сумісної власності їм як колишньому подружжю.
Посилаючись на наведені вище обставини ОСОБА_2 просила суд: 
1) поділити між нею та відповідачем спільне сумісне майно, а саме: житловий будинок із господарськими спорудами у АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером 2122484000:01:003:0046, площею 0,14 га, припинивши право спільної сумісної власності подружжя на це нерухоме майно; 
2) визнати за нею право особистої приватної власності по частини на житловий будинок з господарськими спорудами у АДРЕСА_1 та на земельну ділянку з кадастровим номером 2122484000:01:003:0046, площею 0,14 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку особистою приватної власністю.
Зустрічний позов мотивований тим, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , хоч і побудовано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, однак він був побудований за його власні кошти. Цей будинок належить йому на праві особистої приватної власності, так як збудований ним за кошти, які належали йому особисто і були набуті ним ще до шлюбу.
Так, 06.12.2012 (тобто ще до укладення шлюбу 09.10.2013) між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав від нього позику у розмірі 20 000 доларів США, що стверджується власноручно написаною ОСОБА_3 розпискою від 06.12.2012. Згідно з цим договором позики ОСОБА_3 зобов`язався повернути йому позику у строк до 06.11.2015. Однак у зв`язку зі стрімкою зміною курсу долара та на прохання ОСОБА_3 , між ними 06.11.2015 було укладено додаткову угоду до договору позики, за умовами якої сторонами узгоджено продовження строку виконання договору позики від 06.12.2012 до 06.10.2018.
Зазначав, що у зв`язку з початком будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 та закінчення строку виконання умов договору позики від 06.12.2012 і додаткової угоди до нього від 06.11.2015, він звернувся до ОСОБА_3 про повернення коштів, проте останній повідомив його, що не має матеріальної можливості повернути всю суму боргу і попросив надати йому розстрочку виконання боргового зобов`язання.
Так, 10.10.2018 ОСОБА_3 було повернуто частину суми позики в розмірі 10 000 доларів США, що підтверджується відміткою на розписці від 06.12.2012. Також 10.10.2019 ОСОБА_3 повернув йому ще частину суми боргу в розмірі 5 000 доларів США, про що свідчить відповідна відмітка на розписці від 06.12.2012. А 12.12.2019 ОСОБА_3 повернув йому ще частину суми позики у розмірі 2 000 доларів США, що стверджується відміткою на розписці від 06.12.2012.
При цьому станом на 27.01.2022 ОСОБА_3 частину позики в розмірі 3 000 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 86 370 грн, так йому і не повернув, що змусило його звернутися до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 на свою користь 3 000 доларів США, що еквівалентно 86 370 грн, за вказаним договором позики від 06.12.2012 і додаткової угоди до нього від 06.11.2015. Як наслідок, рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 14.03.2022 року у справі № 309/540/22, що набрало 14.04.2022 законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на його користь суму заборгованості у розмірі 3 000 доларів США, що еквівалентно 86 370 грн, за договором позики від 06.12.2012 та додаткової угоди від 06.11.2015.
Стверджував, що на теперішній час вся сума позики у розмірі 20 000 доларів США йому повернута. Отже, отримуючи частинами грошові кошти протягом 2018 та 2019 років він розпочав будівництво будинку. 16.01.2019 він подав до Управління ДАБІ в Закарпатській області Декларацію про початок будівельних робіт за № 3061190161604, дата реєстрації 16.01.2019, номер заяви - 131, що вбачається з інформації порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Завершено будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 08 січня 2020 року, про що ним було подано відповідну заяву за № 8003 та Декларацію про готовність об`єкта до експлуатація серія та номер ЗК141200080810, що стверджується інформацією з порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.
Отже, враховуючи наявність у нього грошових коштів до укладення шлюбу, які він за договором позики 06.12.2012 передав був ОСОБА_3 і повернення останнім боргу у 2018, 2019 та 2022 роках, що установлено рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 14.03.2022, вважає, що спірний житловий будинок було збудовано за особисті його кошти, які ним набуті до шлюбу.
Зауважував і те, що ОСОБА_2 участі у будівництві не брала та особистого доходу не мала, оскільки ніде не працювала та доглядала за їхньою дитиною. Також на момент реєстрації права власності на житловий будинок 04.02.2020 сторони фактично з грудня 2019 року разом не проживали та не вели спільне господарство.
Посилаючи на наведені вище обставини ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок із господарськими спорудами, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 01.05.2025 зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4 , перейдено від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 липня 2025 року первісний позов задоволено.
Поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільне сумісне майно - житловий будинок із господарськими спорудами у АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером 2122484000:01:003:0046, площею 0,14 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на частини на житловий будинок з господарськими спорудами у АДРЕСА_1 та на частини земельної ділянки з кадастровим номером 2122484000:01:003:0046, площею 0,14 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним припиненням права спільної сумісної власності на це нерухоме майно.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 122,50 грн сплаченого судового збору. 

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Казанцева Р.Р., подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову. Вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.
У своїх доводах посилається на те, що спірний житловий будинок хоч і збудований у період перебування сторін у шлюбі, однак такий належить йому на праві особистої власності, так як збудований за власні кошти.
Земельна ділянка також не може бути визнана спільним сумісним майном, так як отримана ОСОБА_1 в порядку безоплатної приватизації під час шлюбу. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Гренджа В.Ю., просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
Вказує, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення первісного позову. 
Вказує, що спірний будинок було збудовано сторонами, перебуваючи у шлюбі за спільні кошти а також кошти, які було надано її батьками. При цьому ОСОБА_1 не надав доказів того, що будинок було збудовано за власні кошти.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Апеляційним судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2013 року, який рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10 серпня 2020 року у справі № 302/506/20, що набрало 10.09.2020 законної сили, був розірваним (а.с.11).
21 листопада 2020 року позивачка зареєструвала шлюб із ОСОБА_5 унаслідок чого змінила своєї прізвище із « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », про свідчить відповідне свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.12).
Як видно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за № 415537732 від 27.02.2025, за відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано в цілому право власності: 1) 29.08.2018 на земельну ділянку площею 0,14 га за кадастровим номером 2122484000:016003:0046, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), надану йому на підставі рішення Негровецької сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 20.05.2018 за № 18; 2) 04.02.2020 на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 148,8 кв. м. (а.с.13, 41, 42).
Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 14.03.2022 року у справі № 309/540/22, що набрало 14.04.2022 законної сили, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 3 000 доларів США, що еквівалентно 86 370 грн, за договором позики від 06.12.2012 та додаткової угоди від 06.11.2015 (а.с.87, 88).
16.01.2019 ОСОБА_1 подав до Управління ДАБІ в Закарпатській області Декларацію про початок будівельних робіт за № 3061190161604, дата реєстрації 16.01.2019, номер заяви – 131, а завершено будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 08.01.2020, про що ОСОБА_1 було подано відповідну заяву за № 8003 та Декларацію про готовність об`єкта до експлуатація серія та номер ЗК141200080810, що стверджується доводами самого ОСОБА_1 та інформацією з порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.13-18, 41).
Із нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 03.03.2021 слідує, що з грудня 2019 року він і ОСОБА_2 фактично не проживали і не вели спільне господарства та він не є батьком дитини, яку має народити ОСОБА_2 (а.с.89).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що спірний будинок побудований у період шлюбу сторін, а відтак, установивши, що ОСОБА_1 не спростована презумпція режиму спільного сумісного майна на цей спірний будинок, суд доходить висновку, що даний будинок є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину будинку.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
За приписами ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 504/3831/19.

Оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 побудовано сторонами за період перебування у шлюбі, а тому такий слід вважати спільною сумісною власністю подружжя. 
Суду не надано доказів наявності між сторонами шлюбного договору чи домовленості стосовно майна про інше, а отже, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. При цьому ОСОБА_1 не доведено, що майно придбано за його особисті кошти, а отже, є його приватною власністю.
За цих обставин суд вірно дійшов висновку про задоволення первісного позову.
Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».
У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Відтак,суд першої інстанції вірно вважав, що до ОСОБА_2 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не спростовано належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами презумпції права спільної сумісності власності подружжя на спірний будинок, що стало підставою у відмові у задоволенні зустрічного позову.

У своїх доводах апелянт стверджує, що житловий будинок побудовано переважно чи виключно за його особисті кошти, однак на підтвердження такого не надає переконливих та беззаперечних доказів, які дають підстави для прийняття саме таких висновків.
Таким чином, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм процесуального права та з правильним застосуванням норм матеріального права, з урахуванням актуальної практики Верховного Суду у спірних правовідносинах.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, не спростовують законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
Отже, згідно положень ст. 375 ЦПК України, подана апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а рішення слід залишити без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 12, 18, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Казанцева Руслана Ростиславівна, залишити без задоволення.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 липня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 29 липня 2026 року

Головуючий: 

Судді: