ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/6759/24
Номер провадження 22-ц/818/61/26
22-ц/818/62/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,
за участю:
секретаря судового засідання Візіра О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2024 року та на додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року в складі судді Довготько Т.М. по справі № 643/6759/24 за позовом Керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської митниці Державної митної служби України до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих кримінальним правопорушенням

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року Керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовною заявою в інтересах держави в особі Харківської митниці Державної митної служби України до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих кримінальним правопорушенням.
Позов обґрунтований тим, що Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62019170000000021 від 11 січня 2019 року за ч. 2 ст. 367 КК України за фактом неналежного виконання упродовж 2018 року службових обов`язків службовими особами Державної митної служби України, що призвело до тяжких наслідків, заподіяних державі в особі Харківської митниці ДФС, у вигляді ненадходження фіскальних платежів у особливо великих розмірах. 
Матеріали досудового розслідування стосовно ОСОБА_1 виділені в окреме провадження та зареєстровані за № 62021170020000193 від 02 червня 2021 року. Під час досудового розслідування встановлено, що головний державний інспектор відділу класифікації товарів управління адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання Харківської митниці ДФС Руденко Н.О. упродовж 2018 року допустила неналежне виконання своїх службових обов`язків під час перевірки митної декларації ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/014195, а саме контроль правильності визначення коду товару - «Розчинники складні органічні, для видалення фарб та лаків: - Інгібітор видалення відкладень КЗ +, ТУ 2411-004-04414276-2018» вагою 20 тон, ввезеного на митну територію України ТОВ «Ваміп Сервіс» в березні 2018 року на транспортних засобах з державними номерами НОМЕР_1 / НОМЕР_2 .
В порушення вимог статті 69 Митного кодексу України в частині правильності класифікації товарів, в порушення вимог ч. ч. 2, 4 ст. 69 Митного кодексу України, п. 5 Розділу І, п. 2, абз. 3 п. 4 Розділу ІІІ Порядку № 650, Правила 1, 3 Основних правил інтерпретації класифікації товарів, п. п. 2.2.-2.5 посадової інструкції, відповідачка підтвердила правильність визначення коду товару за УКТ ЗЕД 3814009090, що призвело до митного оформлення зазначеного товару який відповідно до чинного законодавства класифікується за кодом УКТЗЕД 2905110000 по митним деклараціям ІМ 40 ТН № UA 807170/2018/014782 та ІМ 40 ДТ № UA 807170/2018/015553 без сплати обов`язкових митних платежів на суму 254 949,37 грн, з яких мито складає 11391,17 грн, акцизний податок – 201066,64 грн, ПДВ – 42 491,56 грн, чим завдано збитки державному бюджету України на вищевказану суму. 
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року у справі № 638/9905/21 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 62021170020000193 від 02 червня 2021 року, а вказане кримінальне провадження щодо відповідачки закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України. Цивільний позов Харківської обласної прокуратури, заявлений в інтересах держави в особі Слобожанської митниці Держмитслужби про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди залишено без розгляду, роз`яснено прокурору право на його пред`явлення до суду в порядку цивільного судочинства. 
Посилаючись на зазначені обставини, Керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова просив суд стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави в особі Харківської митниці збитки, завдані кримінальним правопорушенням, в розмірі 254 949,37 грн.
19 липня 2024 року ОСОБА_1 подала відзив на позов, в якому просила у задоволенні позову відмовити та стягнути судові витрати. 
Відзив мотивовано тим, що вона як посадова особа митного органу не є та не може бути суб`єктом сплати митних платежів. Платником податку на додану вартість, мита та акцизного податку є особа, яка здійснює ввезення товарів на митну територію України – ТОВ «Ваміп Сервіс». Прокурором не надано доказів зміни у встановленому законодавством порядку коду товару за УКТ ЗЕД по 3 митним деклараціям ТОВ «Ваміп Сервіс», самостійного визначення митним органом грошових зобов`язань та пред`явлення їх ТОВ «Ваміп Сервіс» до сплати в бюджет. Передбачені законодавством процедури проведення документальної перевірки імпортера, зміни коду товарів за УКТ ЗЕД, митне оформлення яких було завершене, а також подальшого визначення митним органом грошових зобов`язань підприємства, їх облік та стягнення виключають причинно-наслідковий зв`язок між її рішенням щодо підтвердження коду товару на стадії його митного оформлення, та правильністю нарахування, повнотою і своєчасністю сплати ТОВ «Ваміп Сервіс» митних платежів до бюджету. 
19 серпня 2024 року Харківською митницею подано до суду письмові пояснення, відповідно до яких наразі відсутнє рішення митного органу про визначення іншого коду товару, аніж визначений у митних деклараціях, зазначених в обвинувальному акті за обвинуваченням ОСОБА_1 , як і відсутній акт чи довідка про результати документальної невиїзної перевірки, оскільки відсутні підстави для її проведення.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог Керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської митниці Державної митної служби України відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження зазначених ним обставин, оскільки ОСОБА_1 спростовано наявність її вини у завданні шкоди. Чинним законодавством України, не передбачено способу, підстав та повноважень самостійного визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платника податків на підставі аналітичних довідок, а тому складення такої аналітичної довідки посадовою особою Державної фіскальної служби суперечить положенням ч.2 ст.19 Конституції України, згідно якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
09 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подала заяву про ухвалення додаткового рішення.
Заява мотивована тим, що у зв`язку з розглядом вказаної справи нею понесено витрати на правничу допомогу у розмірі, 20 000,00 грн, які просила стягнути з прокуратури.
Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року стягнуто з Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням конкретних обставин справи, принципу співмірності судових витрат, часом, витраченим представником позивача на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих послуг, а також критерію розумності та справедливості стягненню підлягає 10 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
На вказані судові рішення 27 грудня 2024 року через систему «Електронний суд» заступник керівника Харківської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов та залишити заяву відповідачки про ухвалення додаткового рішення без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи містять достатньо доказів наявності вини в діях відповідачки, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди.
Протиправна поведінка ОСОБА_1 полягає в тому, що перебуваючи на посаді головного державного інспектора відділу класифікації товарів управління адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання Харківської митниці ДФС, під час здійснення контролю правильності визначення коду товару по ЕМД ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/014195 та виконання митних формальностей з кодом 107-3 «Контроль правильності класифікації товарів згідно з УКТ ЗЕД» та з кодом 108- 3 «Витребування документів, які підтверджують коди товарів згідно з УКТ ЗЕД», відповідач прийняла рішення про підтвердження правильності визначення декларантом коду товару 3814009090.
Відсутність відомостей про проведення документальної перевірки митним органом імпортера (ТОВ «Ваміп Сервіс») та донарахування йому відповідних митних платежів не виключає вини і факту заподіяння збитків відповідачем державі, оскільки правовідносини щодо відповідальності відповідача є приватноправовими і регулюються нормами цивільного законодавства, тоді як правовідносини щодо відповідальності платника податків (митних платежів) відносяться до публічноправової сфери та регламентуються Податковим і Митним кодексами України.
Відповідачка як посадова особа митного органу повинна була належним чином здійснити контроль правильності заявленого декларантом або уповноваженою ним особою коду товару, що був ввезений ТОВ «Ваміп Сервіс» по 2 митним деклараціям та задекларований за кодом УКТ ЗЕД 3814009090, замість УКТ ЗЕД 2905110000.
Необхідність класифікації зазначеного товару за кодом УКТ ЗЕД 2905110000 підтверджено висновком судово-товарознавчої експертизи Дніпровського НДЕКЦ МВС України №19/12.1/800 від 05 липня 2019 року.
Висновок товарознавчої експертизи № 37517 від 29 грудня 2021 року, проведеної ННЦ «ІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», не відповідає критеріям повноти, обґрунтованості та об`єктивності та не є належним доказом по справі , а тому підлягає застосуванню висновок судово-товарознавчої експертизи Дніпровського НДЕКС МВС України від 05 липня 2019 року.
Кримінальне провадження № 62021170020000193 від 02 червня 2021 року щодо ОСОБА_1 закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі ст. 49 КК України, що не звільняє її від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.
Керівником Шевченківської окружної прокуратури позов подано в інтересах держави в особі Харківської митниці у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру». Позивачем по справі є саме Харківська митниця, а тому розподіл судових витрат повинен здійснюватися з урахуванням належного позивача. Між тим, додатковим рішенням від 16 грудня 2024 року витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн стягнуто саме з Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова.
Між тим, Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова не є юридичною особою, тобто не є суб`єктом до якого може бути звернено стягнення витрат, понесених відповідачем на отримання професійної правничої допомоги у розмірі 10 000,00 грн.
07 лютого 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Сайтарли А.П., подала відзив, в якому просила рішення суду залишити без змін, а також стягнути судові витрати.
Відзив мотивовано тим, що прокурором у передбаченому процесуальним законом порядку не доведено обставини здійснення підтвердження ОСОБА_1 невірного коду товару згідно УКТ ЗЕД та, як наслідок, недоплати ТОВ «Ваміп Сервіс» митних платежів до Державного бюджету України.
Фактично прокурор просить стягнути обов`язкові митні платежі в сумі 254949,37 грн, які мали бути сплачені до бюджету під час ввезення ТОВ «Ваміп Сервіс» товарів на митну територію України, але не були сплачені внаслідок її протиправної поведінки. Проте вона як посадова особа митного органу не є суб`єктом сплати митних платежів, про стягнення яких просить прокурор. Сам факт ототожнення прокурором обов`язкових митних платежів зі шкодою (збитками), не змінює правової природи таких платежів. 
Належним платником вказаних податків є ТОВ «Ваміп Сервіс», як особа (імпортер) яка здійснювала ввезення товарів на митну територію України. Між тим, станом на 10 липня 2024 року за підприємством ТОВ «Ваміп Сервіс» в Харківській митниці не обліковується недоплата митних платежів чи будь-яка інша заборгованість (збитки) зі сплати митних платежів. З 08 грудня 2019 року по теперішній час документальні перевірки дотримання вимог законодавства України з питань митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів ТОВ «Ваміп Сервіс» митницею не проводилися, а тому відсутні підстави стверджувати про ненадходження митних платежів до Державного бюджету України, у зв`язку із прийняттям нею рішення про підтвердження правильності класифікації товару «Інгібітор видалення відкладень КЗ+, ТУ2411-004-04414276-2018» за кодом згідно з УКТ ЗЕД 3814009090. 
Вказувала, що рішення щодо підтвердження правильності класифікації товару «Інгібітор видалення відкладень КЗ+» за кодом УКТ ЗЕД 3814009090 узгоджуються із роз`ясненнями Державної фіскальної служби України, яка, як центральний орган виконавчої влади, законом наділена повноваженнями вести УКТ ЗЕД та забезпечувати однакове застосування правил класифікації товарів всіма підпорядкованими митницями.
Натомість, чинним законодавством України, у тому числі Податковим та Митним кодексами України, не передбачено способу, підстав та повноважень самостійного визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платника податків на підставі аналітичних довідок, а тому складення такої аналітичної довідки посадовою особою Державної фіскальної служби суперечить положенням чинного законодавства.
Ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року по справі № 638/9905/21 не є належним доказом її протиправної поведінки, оскільки з вказаного судового рішення не вбачається, що нею визнавалась вина, а судом не встановлювалися обставини, які були покладені в основу пред`явленого їй обвинувачення за ч. 2 ст. 367 КК України.
Результати тематичної перевірки Харківської митниці ДФС від 04 квітня 2019 року то його висновки спростовуються роз`ясненнями ДФС України № 13548/7/99-99-19-03-03-17 від 24 квітня 2019 року та № 20153/7/99-99-19-03-03-17 від 25 червня 2019 року.
Ані висновок товарознавчої експертизи № 37517 від 29 грудня 2021 року ННЦ «ІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса», ані експертні висновки надані прокурором, не є допустимими та достатніми доказами на підтвердження обставин правильності класифікації товару за відповідним кодом згідно УКТ ЗЕД, митне оформлення якого було завершене, а також правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати митних платежів до бюджету.
Нею було підтверджено розмір витрат на правничу допомогу, доведено їх співмірність та надано належні докази їх дійсності, необхідності, розумності розміру з урахуванням складності справи.
Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат, а тому саме на прокурора мають бути покладені витрати відповідача на професійну правничу допомогу, враховуючу також ту обставину, що Харківська митниця Держмитслужби не підтримала пред`явлений прокурором позов.
Оскільки Шевченківська окружна прокуратура м. Харкова не має статусу юридичної особи, діє без ідентифікаційного коду та підпорядкована Харківській обласній прокуратурі, то остання має відшкодувати судові витрати. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.
Судом встановлено, що в провадженні Другого слідчого (з дислокацією у м. Харкові) територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, перебувало досудове розслідування № 62019170000000021 від 11 січня 2019 року за ч. 2 ст. 367 КК України за фактом неналежного виконання упродовж 2018 року службових обов`язків службовими особами Державної митної служби України через несумлінне ставлення до них, усупереч вимогам Митного кодексу України, під час здійснення контролю правильності визначення коду товару, імпортованого ТОВ «Ваміп Сервіс», що призвело до тяжких наслідків, заподіяних державі в особі Харківської митниці ДФС, у вигляді ненадходження фіскальних платежів у особливо великих розмірах.
Постановою прокурора Харківської обласної прокуратури від 02 червня 2021 року виділено з матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 62019170000000021 від 11 січня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, матеріали за ч. 2 ст. 367 КК України, що стосуються ОСОБА_1 .
Матеріали виділеного провадження направлено до Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Полтаві, а проведення досудового розслідування доручено слідчим вказаного відділу, про що внесені відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, присвоївши виділеному провадженню № 62021170020000193 від 02 червня 2021 року (том 1, а.с. 37- 41).
30 червня 2021 року прокуратурою Харківської області затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 62021170020000193 від 02 червня 2021 року за обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 статті 367 КК України. Відповідно до вказаного обвинувального акту неналежне виконання головним державним інспектором відділу класифікації товарів управління адміністрування митних платежів та митно-тарифного регулювання Харківської митниці ДФС Руденко Н.О. своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них призвело до спричинення державі в особі Харківської митниці ДФС тяжких наслідків у вигляді майнової шкоди по результатам митного оформлення товару - «Розчинники складні органічні, для видалення фарб та лаків: - Інгібітор видалення відкладень КЗ +, ТУ 2411-004-04414276-2018», що класифікується за кодом УКТ ЗЕД 2905110000, вагою 20 тон по митним деклараціям ІМ 40 ДЕ UA807170/2018/014195, ІМ 40 ТН № UA807170/2018/014782 та ІМ 40 ДТ № UA 807170/2018/015553, на загальну суму 254 949,37 грн, з яких мито складає 11 391,17 грн, акцизний податок – 201 066,64 грн, ПДВ – 42 491, 56 грн, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи № 188 від 27 грудня 2019 року та є тяжкими наслідками (том 1, а.с.149-170).
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року у справі № 638/9905/21 кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62021170020000193 від 02 червня 2021 року, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України за обвинуваченням ОСОБА_1 - закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності. Цивільний позов – залишено без розгляду (том 1, а.с. 172-173).
Відповідно до Паспорту якості товару «інгібітор видалення відкладень КЗ +» від 02 березня 2018 року ТУ 2411-004-04414276 – 2018 товар згідно з технічних умов складається з 90-95% метанолу та 5-10% ізобутанолу (том 1, а.с. 106).
Відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи Дніпровського НДЕКС МВС України від 05 липня 2019 року, товар: «інгібітор видалення відкладень КЗ +», виготовлений по ТУ 2411-004-04414276 - 2018, за умовою його використання в якості інгібіруючого розчину, який запобігає утворенню гідратних пробок в газових трубопроводах та свердловинах, відповідає характеристикам описової частини коду Українського класифікатору товарів зовнішньо - економічної діяльності 2905 110000; товар «інгібітор видалення відкладень КЗ +», виготовлений по ТУ 2411-004-04414276 - 2018, за умовою його використання в якості інгібіруючого розчину, який запобігає утворенню гідратних пробок в газових трубопроводах та свердловинах, не відповідає характеристикам описової частини коду Українського класифікатору товарів зовнішньо - економічної діяльності 3814 009090 (том 1, а.с. 45-53).
Відповідно до висновку судово-економічної експертизи Полтавського НДЕКЦ МВС України № 188 від 27 грудня 2019 року, з урахуванням висновків товарознавчої експертизи від 05 липня 2019 року № 19/12.1/800, товар: «Інгібітор видалення відкладень КЗ+» виготовленого по Технічним умовам 2411-004-04414276-2018, відповідає характеристикам описової частини коду Українського класифікатору товарів зовнішньо-економічної діяльності 2951100000, висновки аналітичної довідки ДФС України від 15 липня 2019 року стосовно можливої суми ненадходження митних платежів до бюджету України під час ввезення підприємство ТОВ «Ваміп сервіс» на митну територію України та оформленню товару в режимі імпорт по митним деклараціям (перелік наведений в додатках 1-3 до експертизи), документально підтверджується в розмірі 47 169 714, 10 грн. Детально в розрізі митних платежів та декларації наведено в додатках 1-3 (том 1, а.с. 54-88).
Відповідно до висновку № 37517, складеного експертом Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса» 29 грудня 2021 року товару, зазначеному в запиті та додатках до нього як «Розчинники складні органічні для видалення фарб та лаків, які складаються з метанолу на 87,5мас% +/- 0,1мас% та ізобутанолу на 12,5мас% +/-0,1мас%», відповідають наступні характеристики за УКТЗЕД: «Розчинники та розріджувачі складні органічні, в інших товарних позиціях не зазначені; готові суміші для видалення фарб або лаків: -інші: —інші» товарної підкатегорії 3814 00 90 90 (а.с. 2, а.с. 77).
Згідно з листом № 8666/7/99-99-19-03-03-17 від 15 березня 2019 року ДФС України повідомлено про розгляд листа Харківської митниці ДФС від 21 лютого 2019 року № 470/8/20-70-19-03 (вх. ДФС № 39052/7 від 22 лютого 2019 року) стосовно класифікації товару «Розчинники складні органічні, для видалення фарб та лаків; інгібітор видалення відкладень КЗ+, ТУ 20.14.22- 005-35202556-2018». Відповідно до висновку експерта Дніпропетровського відділу з питань експертизи та досліджень ДПМЕ ДФС від 20 лютого 2019 року № 142008200-0346 зазначений товар ідентифіковано як прозору безбарвну рідину, яка складається із метанолу (95,51+/-0.03%) та ізобутанолу (4,49+/-0,03%). Інших сполук у складі рідини не виявлено. З огляду на зазначене, ці продукти повинні бути класифіковані в товарній позиції 3814, яка відноситься до продуктів, що складаються з суміші («органічні складні розчинники») (том 2, а.с. 161 -163).
Листом ДФС України № 20153/7/99-99-19-03-03-17 від 25 червня 2019 року повідомлено, що товари «Розчинник для лакофарбових покриттів і гідратних пробок», «Розчинник гідратних пробок» у разі їх виготовлення шляхом змішування компонентів за правилом 1 Основних правил інтерпретації УКТ ЗЕД класифікуються у товарній позиції 3814. Контроль класифікації згідно з УКТ ЗЕД зазначених вище товарів та аналогічних їм товарів має проводитись відповідно до частин 2 та 3 статті 69, статей 356, 357 Митного кодексу України. Такий підхід до класифікації вказаних товарів у товарній позиції 3814 у повній мірі відповідає позиції Директорату з тарифів та торгівлі Всесвітньої митної організації (лист від 04 квітня 2019 року № 19NL0081-DC, вх. ДФС №19414/5 від 08 квітня 2019 року) та Генерального директорату з оподаткування та митного союзу Європейської комісії (лист від 26 лютого 2019 року № Ares (2019)1288261, вх. ДФС №10760/5 від 26 лютого 2019 року). (том 2, а.с. 164-165).
Відповідно до листа Харківської митниці Державної митної служби від 17 червня 2024 року рішення митного органу про визначення іншого коду товару, аніж визначений у митних деклараціях, зазначених в обвинувальному акті за обвинуваченням ОСОБА_1 наразі відсутнє. Так само відсутній акт чи довідка про результати документальної невиїзної перевірки, оскільки відсутні підстави для її проведення. На теперішній час Харківська митниця не має підстав дія подання позову до ОСОБА_1 (том 1, а.с.197-201).
Листом Київської митниці № 7.8-2/19-01/8.19/13276 від 15 липня 2024 року повідомлено, що за період з 08 грудня 2019 року по 15 липня 2024 року документальні перевірки дотримання вимог законодавства України з питань митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності не проводились (том 2, а. с. 32-33).
Відповідно до листа Харківської митниці Державної митної служби від 17 липня 2024 року за ТОВ «Ваміп Сервіс» не обліковується недоплата митних платежів чи будь-яка інша заборгованість зі сплати митних платежів (том 2, а.с. 148-149).
Листами Головного управління ДПС у м. Києві № 26098/5/26-15-07-05-02-04 від 27 серпня 2024 та № 27354/5/26-15-07-05-02-04 від 16 вересня 2024 року повідомлено, що відповідно до інформаційних ресурсів ДПС, документальні перевірки ТОВ «Ваміп Сервіс» за період з 28 березня 2018 року по 08 грудня 2019 року не проводились (том 2, а.с.95, 96).
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноважені визначені Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».
У частинах першій - другій статті 14 вказаного Закону передбачено, що до персоналу ДКВС України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в ДКВС України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби). Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 638/14011/16-ц зазначено, що «судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це і компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, що виникають із індивідуальних, цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
Ці позиції викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20), від 16 червня 2020 року у справі № 756/3456/19 (провадження № 14-543цс19), від 26 лютого 2020 року у справі № 210/5659/18 (провадження № 14-632цс19) та інших».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 734/3102/16-ц (провадження № 14-481цс18) зроблено висновок, що «спірні правовідносини виникли у зв`язку із завданням відповідачем шкоди державі під час проходження публічної служби. З огляду на вищезазначені вимоги закону, указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, навіть якщо притягнення цієї особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди відбувається після її звільнення з військової служби. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, в якій зазначено про відступ від раніше висловленої правової позиції у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 3 жовтня 2018 року у справі № 755/2258/17 в аналогічних спорах».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 813/1045/18 (провадження № 11-574апп19) зроблено висновок, що «за наслідками розгляду справи № 818/1688/16 (постанова від 5 грудня 2018 року) Велика Палата Верховного Суду з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, відступила від висновку, викладеного, зокрема, й у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15 виходячи з таких міркувань. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір у цій справі щодо відшкодування державі в особі військової частини НОМЕР_1 шкоди, завданої ОСОБА_1 шляхом втрати майна під час здійснення ним повноважень, пов`язаних з проходженням військової (публічної) служби, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 березня 2025 року в справі № 240/33695/23 (адміністративне провадження № К/990/32787/24) зазначено, що «юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Вказана позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 466/1150/18. Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України. Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Частиною четвертою статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - «ЦК України») підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - «ЦПК України») визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Закриваючи провадження у цій справі, апеляційний суд керувався правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18). Згідно з частиною п`ятою статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Поряд із цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 грудня 2018 у справі № 818/1688/16 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, відступила від висновків, викладених у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 533/934/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 815/5027/15, від 03 жовтня 2018 року у справі №755/2258/17 та інших і вказала про наступне. У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувти шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Отже, з огляду на наведене варто констатувати, що практика Верховного Суду щодо юрисдикції спорів цієї категорії є усталеною та послідовною і полягає у тому, що у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Отже, подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби. Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, від 22 січня 2020 року у справі №813/1045/18, Верховного Суду у постановах від 05 лютого 2020 року у справі №761/19799/17, від 30 вересня 2020 року у справі №204/2763/18, від 18 листопада 2020 року у справі №756/12568/18, від 27 травня 2021 року у справі №203/3782/19, від 21 лютого 2022 року у справі № 932/14855/19, від 7 березня 2023 року у справі №761/1366/20 та від 24 жовтня 2023 року у справі №160/4643/23, і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від цієї позиції».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2025 року у справі № 750/6852/24 (провадження № 61-2485св25) зазначено, що: «ОСОБА_1 має військове звання полковника та перебуває на військовій службі у Збройних Силах України на посаді заступника командувача підготовки командування підготовки військової частини НОМЕР_1 Сухопутних військ Збройних Сил України, у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Отже, подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби; крім того, обставини, які встановлені у постанові Хмельницького апеляційного суду від 07 вересня 2023 року в справі № 686/16976/22, не мають преюдиційного значення під час вирішення цього спору, адже ОСОБА_1 не брав участі під час її розгляду; суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, у зв`язку з чим закрив провадження у справі за позовом заступника керівника Окружної прокуратури міста Хмельницького в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Пенітенціарної Академії України до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
У справі, що переглядається, прокурор в інтересах держави звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави в особі Харківської митниці збитків, завданих кримінальним правопорушенням, в розмірі 254 949,37 грн.
В якості підстави для стягнення майнової шкоди прокурор зазначив, що ухвалою  Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року у справі № 638/9905/21 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 62021170020000193 від 02 червня 2021 року, а вказане кримінальне провадження щодо неї закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.
Зазначив, що в результаті халатного відношення відповідачки до своїх службових обов`язків митника до державного бюджету не надійшли митні платежі та податки у розмірі 254 949,37 грн.
Вказане правопорушення стосується службової недбалості відповідачки, що призвела до тяжких наслідків, та вчиняється службовою особою через невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків через несумлінне ставлення, що спричиняє тяжкі наслідки (шкода у великих розмірах інтересам держави). Отже, прокурор в якості підстав позову вказав, що відповідачка у даному випадку за своєю посадою та службовими обов`язками несе відповідальність за ненадходження до Державного бюджету України податків та митних зборів за ввезений на територію України товар ТОВ «Ваміп Сервіс» (у разі наявності недоплати таких платежів).
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду 12 вересня 2022 року у справі № 203/241/17, звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.
Особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій.
Крім того, згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК).
Таким чином, ухвала Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року у справі № 638/9905/21не має преюдиційного значення щодо протиправності дій ОСОБА_1 під час визначення коду товару за УКТ ЗЕД 3814009090.
З огляду на зазначене, у випадку вирішення спору щодо зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок неналежного виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.
Отже, подібні спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Таким чином, оскільки цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, а рішення суду - скасуванню.
Зазначений висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2025 року у справі № 450/1711/23.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно до ч.ч.1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати, провадження у справі закрити.
Оскільки суд апеляційної інстанції вирішив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, то він відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює позивачу, що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду та протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення він може звернутися до Харківського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією до відповідного окружного адміністративного суду.

Керуючись ст.ст.255, 256, 374, 377, 381-384, 389-391 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2024 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року скасувати.
Провадження у справі за позовом Керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Харківської митниці Державної митної служби України до ОСОБА_1 про стягнення збитків, завданих кримінальним правопорушенням - закрити.
Роз`яснити Шевченківській окружній прокуратурі міста Харкова, що справу належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Протягом десяти днів з дня отримання постанови Шевченківська окружна прокуратура міста Харкова має право звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 20 липня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований 

Судді О.В. Маміна 

В.Б. Яцина